Зодіак Єжи Гофман Філм Продакшн
спільно з Польським телебаченням Комітетом з кінематографії
за участю Кредит банку С.А. представляють
Дивний був 1647 рік.
Різні знаки на небі й на землі провіщали біду.
Влітку сталося затемнення сонця,
комета з'явилася на небі,
пори року перемішалися.
Всі на Русі звертали свої думки й погляди на Дикі Поля,
що простягалися від берегів Дніпра до татарського Криму,
звідки могла прийти небезпека...
Ізабелла Скорупко
Міхал Жебровський
Александр Домогаров
Кшиштоф Ковалевський
Богдан Ступка
Анджей Северин
Збіґнєв Замаховський
Віктор Зборовський
Войцех Малайкат
Єва Вишневська
Руслана Писанка
Даніель Ольбрихський
Марек Кондрат
Ґустав Ґолоубек,
Анджей Копичинський
Мацей Козловський
та ін.
У фільмі Єжи Гофмана
за романом Генріка Сенкевича
Живий?
Живий, пане наміснику.
Хтось значний.
Сам кінь двох сіл вартий. Буде наш?
Жендзян!
- Поживимось! - Води!
Пустіть мене. Заплачу.
Дякуй Богу, що ми були близько. Розбійники татарами прикидались.
Знайомий?
Слуга мого сусіда.
Дякую...
за порятунок.
Чи я маю справу зі шляхтичем?
Я Зиновій Абданк,
шляхтич і полковник козаків князя Заславського.
Ян Скшетуський, намісник князя Вишневецького.
Під проводом славного вояка служите.
Дякую.
Куди так поспішаєте?
Служба!
З наказами їду.
Гора з горою не зійдеться, а людина з людиною...
Може віддячуся колись.
Бувай, друже воїне!
Щоб знав, кого врятував.
Я - Богдан Зиновій Хмельницький.
ВОГНЕМ І МЕЧЕМ
ЧИГИРИН на околиці Речі Посполитої
Музика - Казимир Дембський
Оператор - Гжегож Кендзєрський
Автор сценарію і режисер - Єжи Гофман
фільм присвячується дружині Валентині.
Чаплинський Хмельницького впіймає.
Не впіймає.
- Закладаємося на дуката. - На два.
Зловить Чаплинський Хмельницького та й повісить.
Хмельницький, Хміль. Хміль добрий для пива.
Налий мені пива. Заодно поцілуй. І меду!
Якби не мої люди, Хмельницького б убили розбійники.
А чи ти знаєш, що є наказ...
Хмельницького ловити?
Я не знав.
З Криму вертаю.
- Де ти його зустрів? - По той бік Дніпра.
Він подався на Січ.
Не тільки він.
Викрав у мене королівські листи.
Король у них заохочує козаків боротися проти шляхти.
Ті листи на Січі - мов іскра для пороху.
- Передбачаєте повстання? - Я його вже бачу.
Полковнику Барабаш, ви русин, вас козаки шанують.
Їдьте на Січ.
З Хмельницьким утекла половина моїх людей.
Якби не Богун, усі б утекли.
Могила мені, не булава.
Чолом панству!
Чаплинський - найбільший ворог Хмельницького.
Пане старосто! Чи знаєте, де Хмельницький?
Висить полковнику. Висить. А якщо не висить, то висітиме.
Не розливайте вина.
А ви його дістанете?
Мої люди чекають на нього в степу.
Не розливайте вина.
Хмельницький вашої засідки уник і подався на Січ.
Не може бути!
Ось пан Скшетуський його врятував, а ваших зарізяк повбивав.
Як це?! А наказ?
Він про наказ не знав. У Криму був.
Під арешт підеш! На дибу!
Понюхай.
Варта!
Панове! Пан староста виходить.
Перев'язати не треба? Я вмію.
Мовчи, пане.
Віват, Скшетуський!
Дякую, панове.
Пропоную свої послуги.
Я - Ян Онуфрій Заґлоба, гербу "В чолі",
що впізнати можна по дірці в чолі від турецької кулі.
Кажуть, що від кухля з-під пива.
Від кулі, клянуся. За здоров'я!
Пане Заґлобо, познайомте мене з паном намісником.
Це пан Волоцюга.
Підбийп'ята.
Гербу Зірвиштани.
Зірвикаптур.
- З Собачих Кишок. - З Мишачих.
Все одно. Мишачі - не краще, ніж Собачі.
І всидіти там нелегко, і виходити не політично.
Я вже тиждень п'ю за гроші цього шляхтича.
Він має меч, важкий, мов калитку, а калитку - важку, мов дотеп.
Мовчіть, пане. Слухати гидко.
Ти чого носиш катівський меч?
Це меч, здобутий у хрестоносців. Він давно в нашому роду.
Важкий, мабуть. Для обох рук?
Можна для обох, можна для однієї.
Дай.
А хто з вас подужає?
Ми вже пробували. Ніхто не подужає.
Ану ти, пане.
Хай тебе кулі б'ють!
Такого взяли б на службу до князя.
Я й шукаю, хто б мене князеві Яремі рекомендував.
Буде він радий тобі .
Буде в князя два кухонні рожни.
Один з меча, другий - з його хазяїна.
Герб мій зветься Зірвикаптур. Ще під Дрюнвальдом мій предок
оцим мечем стяв голови трьом лицарям у каптурах.
Король дав йому герб Зірвикаптур.
Рука в тебе, як у предка.
І що з того? Я дав Богородиці обітницю цнотливості,
поки предківським мечем не зітну трьох голів одним махом.
І не стяв?
Не склалося. Нема щастя.
По дві бувало, а по три - ніколи.
Отакий я Зірвикаптур. Посміх для людей.
Що я терпляче зношу і Ісусу Христу в жертву приношу.
А чистоту зберіг?
Бог бачить мій смуток.
Сила в руках є, фортуна є, а трьох голів так і нема.
А кров бурлить.
Якщо треба пустити кров - то я можу.
Жендзян!
Я вмію.
Лицарі!
Допоможіть жінкам.
Я послала по синів, та поки вони приїдуть, ніч настане.
А тут могили поблизу.
Ти беріг чистоту, то перенеси стару.
Ой братику!
Дякую.
За таку подяку в вогонь би пішов.
У вогонь?
Ще вчора сам би не повірив.
То хіба я сьогодні можу повірити?
Хай вас Господь береже.
Ми з Розлогів. Я - вдовиця князя Курцевича.
Ми не могли вас з дочкою лишити без допомоги.
Це не моя дочка. Небога покійного чоловіка, сирота.
Розлоги недалеко, запрошую в гості.
Панове!
Рушай, рибко.
Панно, хотів би вам служити.
Така служба принесе вам лихо.
Принесе, що Бог дасть.
Вітайте, мати. Вози вже їдуть за нами.
Уже не треба. Ці лицарі нам помогли.
Це четверо моїх синів.
А це - мені наче син, Богун, козацький полковник.
Сини їдьте вперед, приготуйте гостину.
Рушаймо.
- Юрко, соколе! - Я приїхав поклонитися тобі, мати,
і спитати як здоров'я князівни.
Здоров був, Богуне. Заграєш нам сьогодні на бандурі?
Панно, ви посмутніли.
Усміхніться.
Це страшна людина.
Що мені якийсь козак. Та хоч би й ціла Січ!
Геть ляше від брички!
Богуне, що з тобою? Відійди!
Цей козак ніби несповна розуму.
Гаряча голова, але юнак преславний і нам як рідний.
Розлоги. Маєток князів Курцевичів
Вітаємо. Наш дім - ваш дім.
Ласкаво просимо.
Синочки.
А ти до молодого шляхтича зачіпки шукаєш?
Богуне!
Хай той лях до князівни не підходить, бо шаблею огрію.
Хочеш згубити нас і себе.
Князь Ярема помститься за нього. Нас вижене, Гелену забере.
Ти що на палю захотів?
Шляхтич приїхав і поїде, а ти тут залишишся.
Ваша воля.
Хоч би й душа стогнала, буду люб'язний.
Людей нагодувати в челядній!
Випиймо за війну з бусурманом.
За війну!
Погуляємо в Криму.
Бачу, мало тобі подвигів, які тебе славою вкрили.
Мала війна - мала слава. Велика війна - велика слава.
Заспівай, синку, про козацьку славу.
Ой чий то кінь стоїть?
Що сива гривонька...
Сподобалась мені
Тая дівчинонька...
Сподобалась мені
Не рвіть душу. Ви, заграйте нам!
Я дав обітницю Богородиці, що доки трьох голів одним махом не...
А ви обітниці чистоти не складали?
Свята Діво Маріє, Свята Пречиста,
дай мені за чоловіка пана Скшетуського.
Дай мені за чоловіка пана Скшетуського
і збав мене від Богуна. Амінь.
Як я йшов сюди, панна мене затримала.
Яка панна?
Князівна.
Чому відразу не сказав?
А хіба ви питали?
Холоп!
Я не холоп, я шляхтич! Хоч і бідний.
- Та гідність маю. - Що сказала?
Хто?
Спитала, чи можна вірити вашому слову.
А ти що?
А я сказав, що якби ви пообіцяли дати мені коня,
то я б повірив.
Бери коня.
Челядь балакає, що Курцевичі хочуть князівну віддати за Богуна.
Що?
Розлоги належать їй.
А Богун пообіцяв, що як князівну візьме, то Розлоги їм зоставить.
Добре ти про все розвідав.
Якби я не все розвідав, то ви б сказали:
Коня дам, а упряжі - ні.
Нащо мені кінь без упряжі?
Жендзян.
Бери коня з упряжжю!
Уклінно пану дякую.
Дякуємо, пані добродійко, за гостину.
Завжди раді.
Так, раді. Дуже вам раді.
Хотів би поговорити з вами і з синами. Віч-на-віч.
Авжеж.
Вибачте, що проти звичаю чиню.
Але інакше не можу.
Прошу вас віддати Гелену мені за жінку.
Як це ви про Гелену.
Я.
Вибачте пане, не вийде. Гелену я обіцяла іншому.
Богунові.
Проти волі князівни? Бо він обіцяв залишити вам Розлоги?
Не ваше діло.
Хочете її пограбувати.
Князь Ярема спалить ваш маєток, а ви в льоху згниєте.
Я вам Розлоги зоставлю, нічого не вимагаючи.
Не даруй, що не твоє.
Або відповісте перед князем, або дівка моя - Розлоги ваші.
Лицарське слово даю.
Що скажете, сини на таке покірне прохання?
Накажеш бити, поб'ємо. Накажеш дівку дати - дамо.
Богун шалений. Хто нас захистить від його помсти?
Мені пора їхати. Вирішуйте.
Усе має залишитися в таємниці.
Даєте дівку?
Даємо.
Не зрадите?
Якби ж ми могли.
Ви й не подумали в неї спитати.
То спитаймо.
Гелено!
Якщо ти не проти, це твій майбутній чоловік.
Чи це правда?
Богом клянусь.
Лубни. Маєток князя Яреми Вишневецького.
Вітаю, Яне!
Яне! Дуже я за тобою скучив.
І я скучив, Міхале.
Князь уже не раз про тебе питав.
Жендян. Давай вбрання.
Це пан Лоняін Підбийп'ята з гербу Зірвикаптур.
Найбільший на світі богатир.
Міхал Єжи Володийовський, незрівнянний фехтувальник.
Ти мене в поєдинку покривдив.
І ти мене - чи не дужче.
А за що був поєдинок?
За дівку. Тут усі дівки за ним сохнуть.
Сохнутимуть за іншим.
Я закохався!
І освідчився.
Це добре, що ти хочеш одружитися з Курцевичівною.
Рід то давній,
від Рюриковичів походить,
а Геленин батько добре служив Вітчизні.
Ти добре показав себе в Криму, та все було дарма.
Війни з турком не буде.
Король хоче війни, та сейм йому не дозволяє.
Тож буде бунт.
Хмельницький на Січі.
Я його бачив у битвах.
Після гетьмана Сагайдачного не було в козаків такого вождя.
Мушу послати когось на Січ на розвідку.
Коли мені їхати?
- Ти щойно повернувся. - Я готовий хоч сьогодні.
До князівни заїдеш по дорозі?
Так, ваша милосте.
Що ж.
Ти врятував Хмельницькому життя, маєш його вдячність.
Їдь. Дам тобі листи до кошового та до інших отаманів.
Особливо розвідай, чи не знюхався Хмельницький з татарами.
За місяць повернуся.
В Лубнах ксьондз нас звінчає.
Боюся за тебе.
Посла ніхто не зачепить.
Я так багато води в житті не бачив.
Дніпро.
Чого засумував?
Бо тут стільки землі пропадає.
А мої батьки вдома вже 50 років судяться за одну грушку на межі.
Ось межа, ще мій дід...
Старший! Чому так порожньо на воді? Рибалок немає.
Мабуть, на Січ повтікали.
Ставте вітрило!
Завертайте! Завертайте!
Жендзян. Вернешся в Розлоги.
Я вас не покину.
Це наказ.
Не поїду, хоч убийте.
Їдь!
У Чигирині візьмеш коня.
Котрого?
Хоч і мого...
Листи в Розлогах віддаси.
Якщо там не вміють читати - скажи хай спішать у Лубни, бо починається війна.
О Боже! Треба їхати.
Вирушиш, як листи напишу.
До зброї!
- Ви хто? - А ви хто?
Відповідай вражий сину, бо з самопала запитаю!
Його високість посол від князя Яреми до кошового отамана.
- Хто посол? - Я!
Заведем посла, але на мотузці.
Запорізька Січ. Квітень 1648 року.
Є один лист від князя Вишневецького
до кошового отамана, щоб він мене видав.
І два листи до отаманів Татарчука і
Барабаша, щоб вони опікувалися послом.
І зробили для нього все, що він... захоче.
Ну, що скажете панове отамани, про листи?
Но міг сховати кошовий листи?
Міг! Міг! Міг! - Міг!
Але ж не сховав!
Нє, не сховав!
- Адже, він наш брат! - Брат! Брат!
- І я йому вірю, як своїй власній душі. - Дякую, Богдане!
Дяка товариству, за шану!
А ви панове депутати,
проголосіть, що кошовий - чесна людина.
Ей!
Кошовий!
Людина - чесна!
Коли кошовий, не зрадник,
то хто ж тоді, зрадник?
І чому вони до вас листи пишуть?
Що я вам зробив?
Чи я відібрав листа? Ні!
А коли б і відібрав,
то пішов би до писаря, та
казав читати собі, бо ні писати, ні читати...
Брати!
Ходив я з вами в Крим,
кров проливав! Жив з вами!
Чому гетьман на душу мою наступає?
Татарчук добрий молодець!
Татарчук, брат наш!
Так, Татарчук наш брат.
Але коли мене зраджує, брат,
мені дуже тяжко на серці.
Чому ляхи вам листи пишуть?
Щоб ви,
ви допомагали,
послам, в усьому. В усьому, чого хоче пан посол.
А пан посол хоче знати, чи ми готові до повстання!
І чи з нами, татари.
Татарчук - зрадник! І Барабаш - зрадник! На смерть!
На смерть! На смерть!
Брати, помилуйте!
Брати!
Люди! Люди!
Юда! Гадюка!
Я того ляха, знаю.
Він був в Криму. - Ти хто?
Я - посол, пане кошовий.
Моїх людей повбивали.
Ясновельможний пан Вишневецький про мене не забуде.
На смерть його! На смерть!
Вбити сучого сина! На смерть!
Тихо!
Товариство кланяється, та просить видати їм цього ляха!
- Смерть! Смерть! - На смерть!
Зачекайте товариство! Зачекайте!
Бо то є, посол!
Він є - посол!
Ну, що за посол?
- Посол, на смерть! - Товариство просить.
А ні, то само візьме.
Князь Вишневецький заплатить золотом.
Візьмемо, батьку!
Геть! Геть! Геть!
Собаки невірні!
Ви мені ясир забирати прийшли?
Ні!
Свиноїди!
Тугай Бей, розсердився!
Тихо! Тихіше!
Тугай Бей, розсердився!
Розсердився! Розсердився!
Розсердився, дуже!
Скільки думаєш взяти викупу за того бранця?
Це значна людина.
Я знаю страшний князь любить своїх.
Дві тисячі талярів.
Я тобі дам дві тисячі талярів.
Ти даси три.
Чому три?
Бо то ви залежить на ньому.
Так, він мені життя врятував.
То даси чотири.
Сам дам чотири.
Не хочу йому завдячувати життям.
Як ти знаєш, що я з тобою зроблю?
Скоро почнеться війна і багато води спливе
у Дніпрі, поки гроші дістанеш, а я тобі зараз виплачу.
Чотири.
Спати хочу.
- Проведи Тугай Бея на кватиру. - Йдемо.
Тепер ми квити.
Ти вільний. Дай слово мовчати про все.
Не дам такого слова.
То я тебе не пущу. Поки не зберу всі сили.
Це помста Чаплинському? Тому що хутір тобі спалив, жінку забрав?
Цить!
Чаплинський мені сина вбив.
Хіба пішли б за мною тисячі,
якби я тільки про себе думав.
Подивися, що діється в Україні.
Хто на Україні щасливий?
Королевичі і жменька шляхти?
У них - земля.
У них - воля.
А решта?
Бидло?!
А де вдячність за кров пролиту в обороні Речі Посполитої?
Де козацькі привілеї?
Вільних козаків на кріпаків хочуть перетворити.
Хочу війни зі шляхтою, не з королем.
Король це батько, а Річ Посполита - мати.
І тому ти на матір татар ведеш?
А що, іти на певну смерть? Ні!
Повторити долю
попередніх повстань?
То не я, то шляхта матір мордує.
Якби не шляхта, мала б Річ Посполита не два, а три народи,
тисячі вірних шабель проти турків, татар і москалів.
Гетьмане, хто ти такий,
що взяв на себе роль судді і ката?
Хай Бог судить і карає.
Коли ми звернулися зі скаргою до короля, він відповів:
"Чи у вас нема самопалів і шабель?"
Господь каже:
"Прости ворогам своїм, як я своїм простив".
З Річчю Посполитою війни не хочу.
Хай нам повернуть права, і я відішлю татар.
Батьку гетьмане, ляхи на нас ідуть!
Війна!
Наливаймо браття,
в кришталеві чаші,
щоб шаблі не брали, щоб кулі минали,
голівоньки наші!
Щоб шаблі не брали, щоб кулі минали,
голівоньки наші!
Щоби Україна,
повік не плакала,
щоби наша слава, козацькая слава,
повік не пропала.
Певно буде бій.
Гетьман наказав, вперед!
Жовті Води. 29 квітня 1648 року
Кривоносе...
з Богом.
Стій!
Козаки!
Самопали вперед!
Вогонь!
Бійці вперед!
Вогонь!
Де здобич? Де бранці?
- Де перемога? - Там.
Твої собаки невірні, не хочуть воювати?
Ти військо ханове губиш!
Заспокійся Тугай Бею. Бачиш злива, земля розм'якне,
Гусари зав'язнуть і завтра будуть нашими.
Ти обіцяв перемогу,
не поразку!
У нас чимало полонених драгунів,
візьми їх Тугай Бею?
Я їх на палю
саджати накажу!
Випусти їх на волю, вони русини, драгунів на нашу сторону перетягнуть.
Бити в барабани!
Нехай полки вдають атаку і вертаються,
а потім знов, і так цілу ніч!
Стій!
Назад!
Бог дав ляхам зливу, а нам сонце.
Пора.
Ой чий то кінь стоїть,
що сива гривонька,
сподобалась мені,
тая дівчинонька.
Сподобалась мені,
сподобалась мені,
тая дівчинонька.
Не журися, Богуне.
Пан гетьман уже всіх бунтівників батогами розігнав.
Настане мир. Дам тобі свій герб -
тоді дівку здобудеш скоріше.
Полковник Барабаш наказав нам,
щоб усіх чужих до нього вести.
Але, полковник Барабаш спить, отже ми його сюди привели.
Каже, що до Лубнів їде.
До Лубнів, пане полковнику.
- Хай їде. - Ага.
Жендзян. Це слуга Скшетуського.
Чи здоровий твій пан?
Здоровий і велів кланятися.
Знаю твого пана.
Бачив його в Розлогах.
Де?
В Розлогах.
У Курцевичів.
У кого?
Бачу ти оглух?
Так!
Може, не виспався. До побачення.
Зачекай. Обшукати його!
Я шляхтич.
Облиш його.
Тихо!
"Милостивій княгині Курцевичевій у Розлогах..."
То до Лубен їхав і не знаєш, де Розлоги?
"Гелені Курцевич..."
Богуне, шляхетська печатка недоторканна!
Великий гетьман дав мені право переглядати всі листи.
"Солодка, кохана Гелено."
"Пані і королево мого серця."
Скшетуський хоче тобі наставити роги?
То ви до однієї дівка залицялися?
Слухай, і мені якось...
Геть!
В ім'я Отця, і Сина, і Святого Духа! Лікаря!
Богуне!
Житиму.
Максиме!
Максиме, відчиняй!
Чекайте на майдані сигналу.
Хто там?
Не впізнав мене, Максиме?
А це ви, ваша милосте.
Відчиняй!
Богуне, схаменися. Про твою голову йдеться...
До ката мою голову!
Кого там лихо принесло?
Богуне! Чого це ти приїхав?
А ви мені не раді?
Рада. Тільки дивуюсь, що приїхав. Я чула ти у Чигирині на варті.
А це хто?
Пан Заґлоба - шляхтич.
Мій приятель.
Сідайте!
Їжте, пийте!
Дякуємо, що приїхали.
Князівна здорова?
Здорова.
Був би радий її побачити.
Гелена вже спить.
Шкода. Йду на війну.
Захотів вас побачити, перш ніж піду на війну.
Важко своїх бити, але треба. Хтозна чи повернуся.
Хотів би ще раз почути, чи віддаєте за мене Гелену.
Шляхецьке слово не дим, а ви ж шляхта.
Князі.
То обіцяєте?
Треба спитати в Гелени.
Нехай вона говорить за себе, а ви за себе.
Обіцяєте?
Обіцяємо.
Пане Заґлобо,
попроси й ти її руки. Може і тобі пообіцяють.
Ти п'яний?
Скшетуський шле листи!
Зрадники!
Сини, за шаблі!
Панове! Заспокойтеся!
Геть! Геть!
Князівно!
Дім оточити! Нікого не впускати!
Хто поріг переступить, вб'ю.
Отамана в ліжко. Замісити хліба з павутиною.
Я з ним побуду. Отаманові потрібен спокій.
А ви всі геть! Тільки все не випийте.
Свята Маріє, Матір Божа,
Свята Пречиста молися за нас грішних.
Нині, та в час нашої смерті.
Боже! Тихо!
Не підходь.
Я від пана Скшетуського.
Чому я маю вірити?
А маєш вибір?
Дайте й мені меду!
- Бачив? - Трясця б його мордувала.
Добрий.
Шкода такого меду для ваших хамських горлянок.
Самі п'єте, а тим, а вартовим?
Змінити їх! Дайте і їм горілки!
О, дякуємо пане! Страшенно дякуємо!
Хлопе!
До Лубен звідси далеко?
- Ой далеко пане! - Далеко пане, далеко!
До ранку можна доїхати?
Не доїдете пане, ні!
А до полудня?
До полудня, може.
Пийте, хлопці! Пригощайтеся.
Отаман спить! Не будити його до ранку!
Я його догляну.
Хай кожен сьогодні вип'є за здоров'я отамана.
Краще тобі?
Не можеш говорити?
То й добре.
Не кричатимеш,
коли я з князівною поїду до Лубен.
Може лікаря звідти пришлю чи ката?
Від цих ран чорт тебе не вхопить, але пити зі мною більше не будеш.
Тихо!
Міг би ножем тебе штрикнути, та мені не личить.
Коли захочу зустрітися з тобою, хай з мене шкуру здеруть.
Повільніше, панно!
Це дорога не на Лубни.
Панно, заховай коси.
Не треба втікати туди, куди за тобою поженуться.
Доганятимуть на Лубни,
а ми втікаємо на Чигирин.
Сучий син! Лях проклятий!
Горлянку йому перегризу.
- Він питав дорогу на Лубни. - На Лубни! На Лубни!
- Добро брати, а хутір спалити. - Але коли Ярема прийде?
Хай прийде! Тоді все впаде на Богуна!
Тікайте! Тікайте! Чигирин взяли!
В Ім'я Отця, і Сина...
Хлопи шляхту ріжуть!
Суд Божий!
Обминай Розлоги!
Попереду Хмельницький, за нами - Богун...
Не для загибелі нас Бог урятував.
Є міцний замок, Бар. Та далеко.
Дуже далеко.
Я все сказав.
- І не бачив ти нікого? - Нікого.
Візьми коня.
Бачив.
Пана Заґлобу зі слугою.
Де?
На півдорозі до Чигирина.
Біля водопою.
Сказав йому, що Чигирин узяли?
Сказав...
- У степ. - У степ!
В дорогу!
Щоб вас собаки з'їли! Щоб з вас шкури поздирали!
Щоб вас жиди на комірах носили!
Що сталося?
Нема коней.
Слава Ісусу!
На віки віків!
- А хто це? - Християни.
- Звідки діду ідете? - Від Хмеля.
А ви його бачили?
Я... сліпий, пане.
- А хлопець? - Він бачить,
але він німий.
Тільки я один його розумію.
Ви шпигуни, ви хлопів до бунту закликаєте.
Роздягти їх догола та повісити!
Давай сюди штани.
А ти чого? Наче неживий.
Наливаймо браття
В кришталеві чаші
Щоб шаблі не брали, щоб кулі минали
Голівоньки наші
Стійте! Стійте!
Стій! Стій! Зупиняйсь!
Господи!
Це люди Яреми!
Люди, спасайтесь! То, Ярема!
Догнати!
Дознати їх усіх! В воду!
Семени доганяють нас!
Вогонь!
Гадюки!
Князівно...
Не чіпай!
Дай кварту сивухи!
Лікаря!
Лікар був жид, його повісили.
Я вмію лікувати.
Богун!
Бар! Слава Господу!
Дійшли доню! Бар!
Ти тут звідки? Що робиш?
Я?
Вам служу.
Пан втратив багато крові і ослаб.
Ти був тут зі мною весь час?
А хто ж? Тільки я вмію лікувати.
Ти ж служиш Скшетуському.
Вже нікому не служу.
Вирішив піти до козаків.
А вас вилікую.
А за то...
Я на вас не гніваюся, бо знаю, що ви запальний.
Відьмо!
Ти тут звідки?
Я бачила тебе в біді, соколе!
Треба вставати. Війна!
- Ти лікував отамана? - Ага.
То добре! Тепер іди геть.
Вийди!
Бачила я твою ляшку,
у великому замку на білій скелі.
- Там де вода тече. - Звідки знаєш?
Бачила.
Корсунь. 26 травня 1648 року.
Друга поразка військ Речі Посполитої.
Слава брати козаки! Слава!
Дам тобі татар. Козаків Ярема вже садив на палю.
Ти вільний.
Ні!
Вільний! Хоч знаю, проти нас воюватимеш.
Якщо Бог дасть сили.
На славу, на щастя!
На щастя, не на біду!
Цілуй руку!
Чому?
А тому, що я тепер вельможний.
А я, ясновельможний.
А я, ясноосвідчений!
П'ю з гетьманського келиха! Ясноосвідченого!
То є нічний горшок! Дурню!
То тільки вночі з нього пити можна?
Пан гетьман Потоцький
в нього сцяв!
І срав!
Брешеш!
Кривоніс не бреше!
Навіть собака на дворі сере!
Тихо! Тихо! Гетьман!
Брати отамани, маю для вас сумну звістку.
Наш оборонець та благодитель король Владислав IV
помер.
Раду треба радити, чи будемо чекати
поки зберемо силу...
- Чи... - На Ярему йти!
На Ярему!
Хто наш неприятель? Ярема!
На Ярему йти! На Ярему!
На палю!
Тугай Бей, брат наш, з ясиром пішов у Крим.
Раніше місяця не повернеться!
Без татар, самі на Ярему підемо?
На Ярему іти!
Треба письмо посилати до Яреми, що війни ми не хочемо,
але виступаємо за свої права!
Письмо! Письмо!
Тільки хто його повезе?
Ну а хто тут серед вас найвідважніший?
Хто найголосніше кричав, що зараз же треба йти на Ярему?
Піду!
Добре, що ж ми тоді напишемо?
"Ти псій сину Яремо!"
"Ти чортове плем'я Вишневецьке!"
- "Стерво, ґвалтир!" - О, добре.
Дуже добре!
Але ми напишемо, так.
"Ясновельможний князю воєводо..."
"...Ваша князівська милість,
просимо за лихо, яке сталося з гетьманами,
що на військо наше напали, гніву на нас не мати.
Богдан Хмельницький - гетьман військ запорозьких".
Взяти їх.
Ми посланці! Від гетьмана!
Він бунтівник, а не гетьман!
Ми посланці! Не маєте права!
Ваша світлосте!
Але ж Хмельницький Скшетуського відпустив!
Скшетуський був моїм послом! Ксьондз мене з бунтівником рівняє?
Мордувати їх так, щоб чули, як вмирають.
Що думаєте про цей лист?
Хитрий у нас ворог. Хоче приспати нашу пильність,
поки не повернуться татари. Треба рушати на них негайно.
Така й моя воля.
Але Хмельницьким легковажити не слід.
Гетьман Потоцький хотів цей бунт батогами розігнати.
Заплатив смертю сина і своєю неволею.
Ми самі. Допомоги ждати нема звідки.
Король помер, панує хаос.
- Биховець! - Слухаю ваша світлосте.
Візьмеш триста драгунів.
Княгиню, шляхетські родини й жидів відвези до Замостя.
Відразу вертайся.
Тут кожна шабля буде потрібна.
Куди маю вертатися?
Знайдеш нас.
Гомонітиме про нас Україна.
Я, Ярема Вишневецький, воєвода руський,
князь Лубен і Вишнівця,
присягаю тобі, Боже,
єдиний у Святій Трійці
і тобі, Пречиста Матір,
що, не покладу шаблі,
доки Україну не заспокою
і хлопський бунт у крові не втоплю.
Помагай мені Боже.
Амінь.
Будьте
прокляті!
Ляхи!
Боже! Скшетуський!
Яне?
Яне, впізнаєш мене?
Яне!
Пресвята Діво! Збожеволів.
Отче наш, ти що на небі,
нехай святиться ім'я твоє, нехай прийде Царство твоє,
нехай буде воля твоя.
Нехай буде воля твоя.
Як на небі,
так і на землі.
Володийовський!
Візьми його в загін. Нехай вітер розвіє його смуток.
Обшукати всі хати в селі.
Бабів з дітьми гнати, хати палити.
А хлопам подякувати.
Там хлопи, горлорізи.
Уперед.
Стійте! Я шляхтич!
Стійте, сучі діти!
Та це ж пан Заґлоба.
Слава Богу! Пан Заґлоба.
Живий наш друг.
Пусти! Кістки поламаєш!
Дав Господь сили та не дав розуму.
Знову за своє. Слухати гидко.
Є що випити?
Звідки ви тут?
Либонь, з Божої волі.
Князівна веліла прокрастися до Скшетуського.
- Що кажеш? - Кажу князівна.
Князівна жива?
Жива! Пусти, бо душу витрясеш.
Здорова?
На голодне пузо й душа здорова.
- Про князівну питаю. - Здорова. Я її в Барі сховав.
В Барі?
То міцна твердиня.
Дякую від щирого серця.
Яне, Бог тебе береже!
Бар перед нами.
Горпино!
Це ти Богуне? Я чекала на тебе.
Що ж це за чорт?
Це твій огир?
Це мій собака.
Черемисе!
Тьфу, чорт!
- Не розбалакають? - Можеш з них дерти шкіру.
Що це таке?
Це?
Непрошені гості.
Боже!
Не бійся.
Не бійся мене.
Де я?
В безпечному місці.
Чого ти мене переслідуєш?
Я тебе переслідую?
Боже милий! Якщо скажеш, я далі дверей кроку не зроблю.
За що мене ненавидиш? Мене побачила й ножа в себе встромила.
Краще смерть, ніж ти!
Доторкнешся до мене - я себе вб'ю.
Хоч і душу згублю.
Не хвилюйся,
ти для мене мов ікона в церкві.
Подивлюсь на тебе,
очі втішу... та й піду.
Юрку, відпусти мене?
Хіба ти в неволі? Ти тут пані.
Куди ти підеш? Скрізь війна.
Що я тобі зробила, що ходиш за мною, мов нещастя?
Та якщо я тобі нещастя, то ти мені також нещастя.
Якби тебе не кохав, був би вільний, як вітер і славний, як Хмельницький.
Що ти хочеш?
Я багатий, половину України тобі подарую.
Я не буду твоєю.
А в Барі чия була б, якби не я?
Нічия! Ти в мене ножа видер.
Якби ти не була поранена, то я наказав би привести попа,
та був би тобі чоловіком.
Якби я був хлопом, то нагаєм би тебе розуму навчив.
Ляха любиш?!
Я його знайду й шкуру здеру.
Під ноги тобі кину його голову!
Горпино!
- Я вбив її? Рятуй! - Вийди!
Вийди!
Ну що?
Буде здорова.
Стережи її. Не спускай її з ока.
Ніхто про неї не дізнається.
Але тут різні люди приходять до тебе, за ворожінням.
Інколи приходять. Але чекають там, бо бояться.
- Ти бачив кості? - Ти їх вбила?
Хто вбивав, то вбивав?
Хто хоче ворожіння, чекає перед яром.
Зараз і для тебе буду дивитися.
- Що б ти не побачила чого поганого. - Як буде щось погане, то не поїдеш.
- Мушу. Вся шляхта на нас іде. - А як загинеш?
Для того ти ворожка, щоб я знав чи загину?
Що ж мені з дівчиною робити? Голову їй знести?
Якщо її торкнеш, то тебе з моїх рук ні чорти,
ні упирі не видеруть!
Раз вже мене топили, вдруге кат мені голову голив, а все одно живу.
Я з дружби до тебе буду її стерегти.
І волосинка не впаде з її голови.
Якщо помру, скажи щоб мені вибачила,
і випустиш її.
Невдячна ця ляшка, ще за таке кохання не любить.
Я б тобі не опиралася.
Іди ж ти до чорта відьмо!
Черемисе!
Відкрий ставило!
У колі дубовому, у піні білій, у світлому тумані,
поганий ти чи добрий, з'явись! З'явись!
- Бачу... - Що бачиш?
Ліс... трупи... повішених...
вітер ними гойдає, ворони над ними кружляють.
- Мене там бачиш? - Не бачу...
У колі дубовому, у піні білій бачу тебе.
Ти з малим лицарем змагаєшся. Стережись його.
- А князівна? - Не бачу.
Тебе, тебе бачу знов. Біля тебе хтось, хто тебе зрадить.
- Старий чи молодий? - Не бачу.
Старий.
Старий шляхтич з білим оком? Він вже мене зрадив.
Є і князівна.
У білій сукні...
- Над нею сокіл. - Це я?
Ні, не ти. Може сокіл...
- Ні, яструб. - Це я.
Тільки кров... тільки вовки... тільки трупи...
ворони над ними... вовки!
Тільки кров, тільки трупи.
Черемисе, закрий задвижку! Закрий!
Мені пора їхати.
"Не скажеш мені "З Богом"?
З Богом...
Знаю, що мене ненавидиш.
Скажи, що маю робити?
Відпусти мене.
Зараз не можу. Навколо війна.
Та як вернуся... роби, що хочеш...
Хай веде тебе Господь і Свята Пречиста. Їдь з Богом.
Табір польських військ під Пилявцями. Вересень 1648 року.
Батогами!
Батогами розправимося з хамами!
Ми вас хами в дупі мали!
На вас срали і ригали!
Хамам не до бою, а до гною!
Зробимо Хмелеві криваве весілля!
По хамах з гармати - вогонь!
Ми хамів і татар не боїмося!
Хмельницького на гак!
То ти за панною плачеш? А гарна була?
Якщо гарна, то жива.
Відійди но, братику!
Мене?
Як ти смієш!
Стояти!
Бий шляхту Вишневецького!
До зброї!
Сваволя!
Цілься!
Завжди кажу, що горілка тільки мудрій голові служить.
Пане Скшетуський, князь Ярема вас чекає.
Бачиш, що тут діється?
Шляхта геть з глузду з'їхала.
І вони хочуть побити Хмельницького...
Мені командувати відмовили, бо надто жорстокий.
Командири! "Дитина", "латина" і "перина".
Троє воєвод - жодного нема.
Всі вояки підуть за вами!
Мене відразу назвуть бунтівником...
Ворог поряд, а ми нічого про нього не знаємо.
Навіщо князь викликав Скшетуського?
Князь йому знаходить різні завдання, щоб журбою не переймався.
Я не знав тієї панни, та краще, щоб мене таке лихо спіткало...
Я лише раз її бачив, та як згадаю - від жалю жити гидко.
- А я її полюбив, як батько. - Що вже казати про Скжетуського.
Може вона жива.
- Кажуть, що то Богун Бар здобув. - Міг її в тій юрмі не знайти.
Там тисячі загинули.
То ви не знаєте того чорта. Мусив знати, де вона.
А якщо так, то він її врятував і десь заховав.
Де?
- Їдемо в розвідку. - Куди?
Під табір Хмельницького.
Князеві треба знати, що замислив ворог.
Брати отамани! Половина Речі Посполитої виступила проти нас.
Ополчення - це дурниця.
Але, якщо командує князь Ярема, то справа серйозна.
Ярема небезпечний чоловік. Хто його не боїться?
Я, батьку!
Юрку, друже мій, ми знаємо, що ти не боїшся.
Якби ти боявся,
то не взяв би Бар.
Нам треба послати загін до ворожого табору.
Підеш?
Піду!
На щастя!
Дьохтю!
На щастя!
Чорний, як мати ніч, лядські очі мене не видивляться.
Розділимося. Так легше взяти полоненого.
Перший загін візьму я, другий Міхал.
Підбийп'ята - третій. Заґлоба піде посередині.
Я?
Коли не хочеш, загін візьме вахмістр.
Візьме, та під моїм командуванням! Я спитав, бо мені шкода з вами прощатися.
Гуляють бунтівники. І ми з ними погуляємо.
Бунту захотіли?
Накажу закувати в кайдани!
На палю посадити!
- Зараз заплатите за всі злочини. - Це невинні люди.
Геть! Це бандити Хмельницького!
Помилуйте пане лицарю!
Ми ж Хмельницького і на очі не бачили!
Не губіть бідних людей, у нас тут весілля.
Випийте добродію за здоров'я молодих, як Господь та Святе Письмо наказує.
Не думайте, що як вип'ю, стану добріший.
У нас тут весілля.
Хай вас Бог благословить.
Амінь!
В ім'я Отця і Сина...
Я в пеклі.
Здоров був. Не впізнаєш?
Шляхтичу!
Впізнаю. Як здоров'я?
Непогано. Після того, як ти мене в Розлогах лікував.
А зараз я тебе полікую.
Я не просив такого лікаря, та хай буде Божа воля.
Я міг тебе тоді зарізати, та не зарізав.
Думаєш, я хочу тебе ножем зарізати?
Я берегтиму тебе, як зіницю ока.
Віддячу, що вивіз панну до Бару.
Я її там знайшов.
Запросив би на весілля, та ти старий, не доживеш.
На весілля?
Я не татарин, щоб без попа її брати.
Чи мені грошей не вистачить шлюб узяти в Києві?
Хай мене розв'яжуть.
Полеж. Полеж.
Полеж.
Попереду довга дорога.
Відпочинь.
Кнур ти нечистий! Накажу з тебе ремені дерти!
Пошматую!
На шматки розірву!
Стережіть це стерво,
бо голови повідриваю!
Нічого не скажеш,
гарний з мене воєвода.
- Що за чорт? - Нема його?
- Зник? - Боже змилуйся.
- На горі сидить. - Ну пане шляхтичу, злізай.
Все одно не втечеш від мене.
Ти ж розумний чоловік, злізай по доброму.
Злазь, бо шкуру спустимо!
Пильнуй, у нього шабля!
Він знає,
якщо зачепить мене, отаман йому віддячить.
Господи!
Сучий син!
Ану йдіть сюди, виродки!
Познайомтеся з лицарською рукою пана Заґлоби. Шибеники!
П'яниці! Сучі діти!
Заґлоби вам закортіло, поганці!
Зірвати стріху, взяти живим!
Йди сюди, хаме! Боїшся лицаря?
Заколю!
Живим брати!
Живцем!
Бог нагородив за мужність.
Жива! Боже мій!
Жива! Ти впевнений?
- Мені ж сам Богун сказав. - Вирвався з моїх рук!
Я його притиснув, він і розказав мені все.
Як на сповіді.
Не один би з тобою помінявся розумом.
Та я не з кожним би мінявся!
Умру, а її знайду.
Він зізнався, що хоче брати шлюб в Києві.
- Доберуся і до Києва. - Я з тобою.
А я буду вам провідником.
Може і я в пригоді стану?
Поразка! Ганьба! Поразка!
Це, мабуть, Вершул.
Ганьба! Без бою! Без бою!
Що ти кажеш?
Нема вже Речі Посполитої!
Кажи заради Бога?
Без бою повтікали!
Не може бути!
Боже милий!
Що ти кажеш? Як таке могло статися?
Шляхта п'яна! Хтось крикнув: "Хмельницький у таборі!"
Паніка! Кинулися до коней! Страшна ніч! Вояки метушаться на майдані!
"Де воєводи?" "Зрада!"
Князь Ярема на коні, кричить. Не чують його, не бачать.
Летять на гусарів, збивають людей, коней...
Ледве ми його врятували...
- А воєводи? - Втекли...
А князь де?
Відступає на Збараж. Усім наказано туди йти.
На Збараж!
Збараж. Замок роду Вишневецьких.
Хмельницькому булаву? Ніколи!
Така воля примаса, канцлера і сенату.
Якщо виявити ласку до переможених, вони її пам'ятатимуть.
Переможці ж за це - зневажатимуть.
Бунт треба гасити кров'ю, а не угодами.
Це братовбивча війна, князю!
Ллється братня кров, а користь матиме турок чи Москва.
Переговори вже почалися.
Нічого не вийде. Тільки через мій труп!
Поки маю шаблю в руці!
Якщо ти князю гніваєшся, що тобі булави не дали, скажу так.
За твій воєнний геній вона по праву мала б належати тобі.
Але воно й краще, що тобі її не дали, бо ти цю нещасну землю утопив би в крові!
Сенаторе Кисіль, обережно, бо я не подивлюся, що в тебе голова сива!
Я тут представляю не себе, а Річ Посполиту!
Що скажете?
Князю, я русин і мав би виступати за преговори.
Але коли вибирати, ганьба чи війна - я скажу: "війна!"
Війна!
Якщо підеш проти волі Речі Посполитої,
то бунтівником будеш ти, а не Хмельницький.
Усі вільні.
Тобі що?
Ясновельможний князю, дозволь мені поїхати послом до Хмельницького.
Ти теж за переговори та інтриги?
Ні ясновельможний князю, хочу знайти свою наречену.
- Пора прощатися, друзі. - Щасти тобі, Яне!
- Шкода, що не можемо з тобою поїхати. - Прощавай!
Тьху! До зустрічі.
Вертаймося.
Напиймося.
Меду!
Пане Міхале... Богун...
Чи ти здурів? Де?
Не бійся!
Сам Бог послав його в наші руки.
Ми десь зустрічалися? Чи не на весіллі?
Пан так раптово поїхав, що й не попрощався.
А тобі було прикро?
Я тебе заарештую!
За яким правом?
Ти зрадник, бунтівник і приїхав сюди шпигувати!
Якби ж ти хотів викликати мене на двобій?
Але ти погрожуєш арештом, тому скажу.
Я посол гетьмана Хмельницького.
Везу лист до королевича Яна Казимира.
Ну, заарештуй мене тепер.
Ну, нічого не вдієш, посол, то й посол.
Але про двобій ти дарма почав.
А від моєї шаблі ти вже тікав, трохи штанів не загубив.
Я завжди готовий до поєдинку.
Ти мене викликаєш?
Тут і зараз.
Панове!
Будьте свідками. Посол нас викликав, а не ми посла.
Правда! Так і було!
Якщо тобі пощастить, то я битимуся другий...
Не сумнівайся, битимешся.
Пора.
Усе в Божих руках. Як ти загинеш, що буде з князівною?
Що ви хочете від мене?
Скажи, де ти її заховав, щоб після твоєї смерті могли її знайти?
А якщо мені пощастить,
пообіцяєте, що не будете її шукати?
- Цього ми не обіцяємо. - Он як?
А чому?
Тут нема пана Скшетуського, крім того кожен із нас не перестане її шукати.
Оце такий у вас торг? Панове ляхи.
Ти козаче душу віддай, а ми тебе шаблею.
А чому мені гинути, а не вам?
Пане Міхале, старайся! Бо я з цим бандитом не впораюсь.
Нащо ж ти його викликав?
Вирвалося.
Виходь, бо кортить заколоти цього кнура.
Готовий?
Готовий!
Починайте з Богом.
Геть!
Ставай!
Міхале, любий!
Пане Міхале!
Панове!
Заради Бога,
не дайте йому здохнути, як собаці.
Я старий, сам не здужаю.
Не треба його тут лишати наче пса. Занесімо його в корчму.
Треба його перев'язати.
Це йому не поможе, але легше буде вмирати.
Порубали ми Богуна!
Ми?
Штаб Хмельницького, лютий 1649.
Пийте браття!
О, добре пішла.
Чого не їсте?
Козацька страва у ваше панське горло не лізе?
Якщо курва затісні, можна би їх розрізати!
Запізно ви мені булаву прислали, ой запізно.
Треба було, раніше.
Тепер ми,
сила.
Війна це згуба і для вас, і для нас.
Брешеш Кіселю! Брешеш!
Для вас погибель, не для нас!
Я вашої віри й вашої крові.
Ти ляхам запродався!
Тихо! Тихо!
На нашій землі
ніякої шляхти, ніяких ксьондзів. Наша влада,
наша віра.
Дотримаєте умов - мир. Ні - війна.
Так брати отамани?
Війна!
От за це ми і вип'ємо.
Кажуть Хмельницький п'є лядську кров, але я волію
пити вино і горілку.
Скшетуський?
Знаєш, за що я тебе люблю? Не за те, що життя мені врятував,
коли мене, як звіра гнали.
А за те, що взяв Чаплинського за чуба, головою вибив двері і викинув у багно.
Проси що хочеш, тільки без політики.
Хочу поєдинку з Богуном.
Богуна тут нема. А що ти проти нього маєш?
Наречену в мене вкрав.
І заховав, не знаю де.
То шукай.
Я накажу, щоб тобі допомагали. Повернеться Богун, буде з тобою битися.
Хай вас розсудить доля.
За упокій душі Богуна
Ми вже втретє п'ємо за його душу.
- Втретє? - Втретє.
Ну тоді за твою руку, що його перемогла.
- Уже пили. - Уже пили?
Але, за упокій душі і за здоров'я ніколи не буває забагато.
Вип'ємо знову.
- Тоді, за Скшетуського! - Ні!
Спершу за князівну.
Дай Боже, щоб він її знайшов.
А може, він у Києві, жде нашої допомоги?
На Київ!
На Київ, братики!
Тільки не ти!
Там трьох голів не знайдеш, а твоя мало що поможе.
Хто тебе раз бачив, ніколи не забуде.
Тебе одразу впізнають.
Слава Ісусу Христу!
Навіки слава. Дивіться, Жендзян?
Таки я. Низько кланяюся панству.
- А де мій пан? - Твій пан?
У Києві панну шукає.
- У якому Києві? - А то ти Києва не знаєш?
Жартуєте?
Нащо її в Києві шукати? Вона у відьми в Чортячому Яру захована.
Хто тобі сказав, що вона в Чортячому Яру?
Як це хто? Богун.
Хлопе, ти здурів? Який Богун?
Як це, який Богун? Хіба ви Богуна не знаєте?
То він живий?
Кажи, бо заріжу?
- Пустіть, бо задихнуся. - Кажи, а то ножем штрикну!
А чого йому не жити?
Він сам мені розказав, як його пан Володийовський поранив.
Живучий.
Він тобі сказав, що заховав панну?
- Заради Бога! Задихнуся. - Кажи!
Що ви від мене хочете? Хіба я розбійник?
Пусти його, бо нічого не скаже.
Спершу дайте віддихатися.
Говори!
Я, голодний.
Добрий мед.
Щоб тебе порубали. Будеш говорити?
А пан зразу гніватися.
Буду говорити, панам наказувати, а мені виконувати.
На те я й слуга.
Говори нарешті.
Пам'ятаєте, як мене Богун у Чигирині пірначем вдарив?
В мене на очах.
Щойно я прийшов до тями,
дивлюся, а в Чигирині Хмельницький.
Як почали вони здобич звозити, то мені трохи серце не розірвалося.
Золоті ґудзики,
за пів кварти горілки продавали. Я подумав, треба і собі скористатися.
То й накупив срібла, золота, коштовностей...
Ти про Богуна розказуй!
Отоді й Богуна пораненого привезли.
Я подумав, дізнаюся, що з панною.
Почав я його лікувати. І втерся до Богуна в довіру.
Богун сказав, що ви з панною втекли.
Потім Богун поїхав, а я повернувся в Жендзяни до батьків.
До дідуся, якому 90 років...
ні, 91...
Та хоч би й 900!
Дай йому боже довгих літ!
Спасибі панові на доброму слові!
Як вони зраділи тому, що я привіз.
Ми там з Яворськими судимося через грушку.
Вона на межі росте. Половина гілок над землею Яворських, а половина над нашою.
Коли Яворські грушки трусять, то й наші падають.
А вони кажуть, що впало на межу, то наше.
Ну ви самі пане подивіться, бо якщо це межа...
Хлопе! Не доводь мене до гніву й не говори чого не слід!
Вибачте пане.
Але я не холоп, а шляхтич, хоч і бідний.
Ми з ними судимося вже 50 років.
Ну подивіться!
Оце межа, тут падають грушки.
Тоді частина має бути їхня, частина наша.
Добре!
Добре рибко!
Але ти нам про Богуна розказуй, а не про грушки.
Про Богуна?
Можна і про Богуна.
Яворських ми притисли, підуть тепер з торбами.
А я подумав, що пора вертатися до свого пана.
У Збаражі стояв князь Ярема, а де наш князь, там і мій пан.
Ну то я їду в Збараж... Їду, їду, їду.
І зустрічаєш Богуна.
А як ви знали?
Він страшенно зрадів, коли мене побачив. Він же думає, що я йому друг.
Каже: "Мені тебе Бог послав, тепер я вже не помру."
"Будеш мене лікувати, бо в мене рани відкрилися."
Спочатку я хотів його зарізати.
А потім подумав,
та не годиться шляхтичеві різати лежачого, як свиню.
І мій пан це осудив би.
А тоді він просить: "Відвези мене, я хворий, а дорога небезпечна."
Я вуха нашорошив, "куди", - питаю?
"На Дністер", - каже, "вона там захована".
У мене аж серце зупинилося.
"Князівна?" - питаю. "Так", - відповідає.
Заради Бога, говори скоріше!
Хто спішить, той людей смішить.
Я ж нічого.
Кажу: "А може її там уже немає".
А він мені: "Відьма Горпина стерегтиме її,
поки я сам приїду чи когось зі своїм пірначем не пришлю."
І так мене просив, так просив. Побачив я, що він справді князівну кохає,
та й пробачив йому свою кривду.
І що?
Нічого!
Украв я в нього пірнача,
і щодуху сюди.
Наряджуєшся? Для нашого отамана?
Він добрий.
І ти будь для нього добра.
Він сокіл... міцний він...
Він тебе задоволить.
Якби не Богун...
Боюся страшенно. Маю кілок і свячену кулю.
А може хтось знає якісь закляття?
- Їдь перший. - Що?
Перший не поїду.
Їдь, трутню.
Горпино!
Ей!
Хто ви?
Знаєш, що це?
А Богун де?
Богун поранений!
Я це бачила.
Якщо бачила, чого питаєш?
Стережіться карлика, він дуже влучно стріляє.
О, мамо!
Пірнач?
Я тебе вже десь бачила...
Черемисе!
То пан Скшетуський поїхав шукати мене аж у Київ?
Якби не поїхав, то був би тут разом з нами.
То він мене не забув?
Хто тебе раз побачить, ніколи не забуде.
Дивися, як цей лицар очманів, на тебе глянувши.
Доню!
Пам'ятаєш, як ми пішки тікали від Богуна?
Ви мене на руках переносили через річку.
Скоро й тобі буде кого на руках носити. Скшетуський постарається.
Казна-що ви говорите.
Від цієї дівки в голові, як від вина.
Дивишся на неї, як цап на капусту.
Не для пса ковбаса.
Боже, Жендзян з панною вперед!
Жендзян з панною в ліс!
Пане Міхале!
Мій кінь втомився.
З коня - і в ліс!
Міхале!
Любий пане Міхале! Пане Міхале!
Де ти?
У рові! Не кидайте мене!
- Рятуй мене, пане Міхале! - Де ти?
Тут! Мені кінець!
Рятуй, пане Міхале!
Тихо! Може нас не помітять...
Наші!
Бий їх! Рубай!
Любий братику.
Бог нам тебе послав, любий пане Лонґіне!
З твоїм загоном!
- Я вже із життям попрощався. - Що з князівною?
Може, ще повернуться?
Ні! За нами татари!
Усе даремно! Пропала моя доня.
Жендзян постарається, щоб їх не впіймали.
Він і свою шкуру рятуватиме.
Скшетуський у Збаражі?
Уже тиждень. Що ви йому скажете?
Отож бо й воно.
Він думає, що панна загинула.
Ні пари з уст!
Якщо з дівчиною щось станеться, Скшетуський збожеволіє.
Ні пари з уст!
Збараж. 10 липня 1649 року
Маємо гостей, панове!
Кажуть, орди й козацтва - з півмільйона.
Щоб тобі язик відсох!
При штурмі голови рубати легше,
ніж у полі, братику.
Не стріляти!
Від гетьмана до князя Яреми.
З чим прийшов?
Вибач князю! З чим послали, з тим і прийшов.
Кажи, не бійся!
Гетьман приїхав у Збараж в гості.
Завтра вас відвідає.
Передай йому, що бенкет у замку не завтра, а сьогодні.
Кликав мене, хане?
Що там діється, гетьмане?
Ясновельможний князь Ярема дає бенкет.
Нема Бога, крім Аллаха.
У князя левове серце, краще б я був з ним ніж з тобою.
- Завтра все це буде моє? - Завтра всі вони загинуть.
Якщо буде воля Аллаха.
Субагазі.
Не люблю натовпу.
Вперед!
Рятуйте!
Пусти мене, хаме!
Пусти, то не битиму!
Пусти хаме!
Корогва! Я захопив корогву!
Я захопив корогву! Сам не знав, що такий хоробрий.
Мають хами щастя, що я не воєвода.
Я зохопив у бою ворожу корогву!
Лицем до кінноти!
Рятуйте!
Говори!
Всемогутній хане, онуче Магомета...
- Взяли табір невірних? - Аллах не дав!
- Ляхи? - Перемогли.
- Хмельницький? - Розбитий.
- Тугай Бей? - Поранений.
Немає Бога, крім Аллаха.
Зрадник!
Я козацький гетьман, а не зрадник.
Ти мені обіцяв бенкет в замку.
Хіба я міг припустити, що Ярема не здасться,
побачивши тебе?
Невже лядський князь зганьбить кримського хана?
Потім казатимуть, що лядський князь
зганьбив кримського хана.
Яремі шию зігну! Сідатиму на коня з його спини!
Невірний пес мене не зганьбить!
Довго ще невірні собаки з мене глумитимуться?
Голод змусить їх підкоритися.
Поки вони останнього коня з'їдять, з підкріпленням прийде король.
Наказуй штурмувати.
Дай мені своїх яничарів?
Мої полки, охочіше підуть на штурм.
Субагазі! Поведеш яничарів.
Слухаюся, онуче Магомета.
Дякую. Я негайно віддам наказ.
Субагазі?
Що, володарю всесвіту?
Я привів сюди вірних не для того, щоб вони поклали голови.
Якщо застанеш ґяурів зненацька, удариш.
Якщо ні, то великий бубон - знак до відступу.
Для мужності мені треба
добре їсти, добре пити і добре висиплятися.
Ходімо хоч спати, якщо їсти й пити нічого.
Без наказу? Служби не знаєш?
Пане Міхале! Ти менший за синицю...
Тихо!
- Йдуть! - Йдуть у ногу!
Запорізька піхота або яничари. Вони добре марширують.
До зброї!
То у вас сьогодні свято.
Таки свято! Наш друг виконав обітницю.
Продовжити такий рід - святий обов'язок.
Усі йдуть до нас з добрим словом,
а хоч би один запросив закусити і горілкою пригостив?
Я від учора нічого не їв,
а горілка, може й знайдеться.
Сором так напрошуватися.
Хіба ж я напрошувався?
Але якщо запрошує така шановна особа, то гріх відмовлятися.
На їдло вас не запрошую, бо й конини вже не дістати.
А ось горілки є зо дві пляшки.
Для себе їх не триматиму.
Дасть Бог, король нас визволить.
Тоді відразу доберемося до возів посполитого ополчення.
Вони про свої животи дбають більше, ніж про Річ Посполиту.
На короля остання надія.
Харчі закінчуються, пороху теж мало.
Іншим я цього не сказав би, а вам можна.
Король не знає, що ми тут доїдаємо останніх коней.
Якби хтось до короля пробрався. Але тут і миша не пробіжить.
Я піду.
- Що ти кажеш?
Уже давно горорять, що треба повідомити короля про наше становище.
Я так думав.
Бог дав мені виконати обітницю і я тепер можу йти.
Тепер, треба подякувати Богові.
Чи ти здурів? Тут і птаха не пролетить.
Якщо Бог захоче - проведе.
А як ні, то на небі нагородить.
То я піду братику?
Сам не підеш. Я з тобою.
І я з вами.
Ходімо до князя.
Хочете разом іти?
То вони хочуть, а не я.
А ти пане не йдеш?
Я сказав, що не хочу йти. Не казав, що не піду.
Якщо мене Бог покарав такою компанією, то я вже до смерті мушу її терпіти.
Мужність і безумство не одне і те саме.
Сподіваюся ясновельможний князь не допустить безумства.
Ти хороший друг, але я твоєї надії не виправдаю.
Я приймаю вашу жертву.
Здох пес...
Спершу піде один.
Якщо загине - піде другий.
В разі потреби - третій і четвертий.
- Ясновельможний князю? - Така моя воля і наказ.
Хто перший?
Я.
Іди!
Розкажи королю, все що бачиш.
Господи! Почуй нас!
Королева янголів!
Боже милостивий! Матір Божа!
Там хтось є!
Це - трупи!
Вони пухнуть та виринають.
Був наказ пильнувати!
Розвідка повернулася?
Повернулася, та нічого не привезла.
- Жодного бранця? - Тільки довколишніх селян.
Радьте.
Чекати, найясніший пане.
Чекати? А якщо Збараж упаде?
Якщо Вишневецький такий видатний воєвода, як
про нього говорять, то якийсь час протримається.
Нехай рознесеться звістка, що тут сам король
і бунт розтане під променями слави вашої величності, як сніг під променями сонця.
І це ваша рада?
Нема вам, що порадити?
Завтра виступаємо на Збараж.
Якщо з Хмельницьким тільки Тугай Бей, то можна ризикнути.
А якщо там хан зі своїм військом, то ми загинемо.
У всіх нормальних країнах є король, скарбниця і військо.
А в нас сейм рахує кожен гріш, а шляхта не квапиться на війну.
Милостивий королю!
- Прибув гонець зі Збаража. - Негайно привести!
Ти хто?
Зі Збаража.
Посадіть його!
- Можеш говорити? - Можу.
Хто ти?
Ян Скшетуський, гусарський поручник.
Що там у вас?
Біда, голод, нема пороху.
Хан є?
З усією ордою.
І Вишневецький так довго протримався?
Годі! Є хан чи нема - ще сьогодні рушаємо на Збараж.
Я твій боржник.
Ваша величносте!
Дайте йому їсти та приведіть лікаря.
На світанку вирушаємо.
Але ж ваша величносте. Обоз прийде аж післязавтра.
Для кого обоз важливіший за Вітчизну, хай лишається.
Сурмити похід!
Женздян! Це ти, чи твій дух?
Слава Богу мій пане! Я думав, пан вже ніколи не прокинетесь.
Де я?
Пан прийшов до короля зі Збаража.
- А король де? - Пішов з військом під Збараж.
Слава Богу.
Король і пани багато всякого добра наприсилали.
Велике багатство!
Ніхто інший зі Збаража б не прорвався.
Переді мною пішов пан Підбийп'ята, але загинув.
О, Боже!
Пан Підбийп'ята загинув? Такий богатир!
Його застрелили з луків.
А пан Володийовський і пан Заґлоба?
Як я виходив, ще були живі. Дай води.
Слава Богу.
Це ж пана найкращі друзі.
Бо я боявся, що їх захопили татари.
Багато ми разом натерпілися.
Ти зустрічався з Володийовським і Заґлобою? Вони не казали.
Бо не знали, чи я вцілів.
Якби мені лікар не заборонив розказувати...
Я каже, маю з королем під збараж іти,
А ти доглядай пана, і нічого йому не кажи, бо з нього душа вилетить.
Жендзян? Як ти тут опинився?
Ну пане,
Як на нас напала орда, вони зосталися, а я втік.
Я думав, ти вірний слуга.
Мій пане!
Якби нас було троє, то я б їх не покинув. Та нас було четверо.
Тільки лікар заборонив мені говорити.
Кажи, хто з тобою був?
- Але ж лікар... - Хто з тобою був?
А, то ти Богуне!
Батьку гетьмане?
Що тут діється?
Сам бачиш, маємо мир.
Відпускаєш їх? Ярему?
Хан нас продав.
Підписав договір з королем.
Браття! Кому козацька слава мила! За мною!
Стояти!
За мною!
Стояти!
За мною!
Стояти!
До зброї!
Вогонь!
Доню!
Яне!
Доню!
Яне, ти навіть не уявляєш, яку славу собі здобув.
Дай Боже щастя, Яне!
Я ваш боржник до самої смерті.
Мир укладено, пора гуляти весілля.
Сам князь буде весільним батьком.
На весілля!
Молодець, пройдисвіте!
Пане, задушиш!
Тепер вам, панно, нічого боятися.
Кинувся на ціле наше військо...
Князь казав посадити його на палю, та передумав.
Він твій. Роби з ним, що хочеш.
Пане!
Віддайте мені Богуна? Ти його вб'єш, а в мене з ним свої рахунки.
Ти вільний.
Ти ж знаєш, я вернуся до Хмельницького.
Війни тривали довго...
Спустошувалася Річ Посполита, спустошувалася Україна...
Ненависть вросла в серця і отруїла братську кров.
Через 150 років російська цариця Катерина ІІ завоювала
Кримське ханство, ліквідувала Запорізьку Січ
і зробила вирішальний внесок у занепад Речі Посполитої.
Автор субтитрів - Леонід Дмитренко
Редактор - Валентина Левицька
Синхронізація і доповнення субтитрів - MutuLI