НЬЮ ЛАЙН СІНЕМА представляє
РОСІЯНИ ПІДІРВАЛИ ВОДНЕВУ БОМБУ
ХОЛОДНА ВІЙНА ПОСИЛЮЄТЬСЯ! АМЕРИКАНЦІ ГОТУЮТЬСЯ ДО НАЙГІРШОГО!
фільм Х'Ю ВІЛСОНА
БРЕНДАН ФРЕЙЗЕР
КРІСТОФЕР ВОКЕН
ПОДБАЙ ПРО БЕЗПЕКУ! ОБЛАДНАЙ СХОВИЩЕ ДЛЯ СВОЄЇ СІМ’Ї!
СІСІ СПЕЙСЕК
АЛІСІЯ СІЛЬВЕРСТОУН
ВИБУХ З МИНУЛОГО
ДЕЙВ ФУЛІ
ПРОТИРАДІАЦІЙНІ СХОВИЩА БУДЬ-ЯКИХ РОЗМІРІВ, НА БУДЬ-ЯКИЙ ГАМАНЕЦЬ!
ДЖОЙ СЛОТНІК
КАЛІФОРНІЙСЬКІ СІМ’Ї БУДУЮТЬ ПРОТИРАДІАЦІЙНІ СХОВИЩА!
БУДУЮТЬСЯ ПІДЗЕМНІ ОСОБНЯКИ!
КРАЇНА У НЕБЕЗПЕЦІ! ПРЕЗИДЕНТ КЕННЕДІ ВИСТУПИТЬ ЗІ ЗВЕРНЕННЯМ ДО НАЦІЇ!
ЛОС-АНДЖЕЛЕС, 1962 рік.
Ось це класно. Келвіне, де ти це дістав?
Та він їх тисячі знає! Давно я так не сміявся.
І пам'ятайте, жодного слова про комуністів.
- Келвін хороший хлопець, але трохи... - Божевільний.
- А його дружина? - Домогосподарка.
- Любить готувати. Вагітна. - Значить, нормальна.
- Не впевнена. Гелен! - Привіт Бетті!
- Привіт Дейв. - Боже, яка ти вже.
Чекаємо з дня на день.
То моя сестра Руд, а це її чоловік Біл.
А такий анекдот чули?
Приходить качур в аптеку,
і каже, дайте мені блиск для губ.
Звісно сер, розрахуєтеся готівкою чи карткою?
Качур каже, запишіть на мій рахунок.
Він був одним із найкращих викладачів у Каліфорнійському технологічному,
А потім почав винаходити різні штучки.
Різко на цьому розбагатів, ну і почалося.
Покинув викладацьку роботу.
- Ну як вам? - Те, що лікар прописав.
Келвін весь час знаходиться на задньому дворі.
День і ніч пропадає у себе в майстерні.
Здається, все це дуже дивно.
Так само і з акумуляторами.
Я можу звичайний яхтовий акумулятор...
переробити так, що він працюватиме десять років, легко.
Гелен, а що Келвін думає про цю ситуацію на Кубі?
Заради Бога, не піднімай цю тему.
Моя колекція бейсбольних карток...
найповніша зі всіх, що мені доводилося бачити.
Келвіне!
Кеннеді по-повному наїжджає на Хрущова по телевізору, включай!
Ну і справи.
На острові Куба.
Виявлені неспростовні докази факту...
будівництва ракетних баз...
режисер Х’Ю ВІЛСОН
на території цього бунтівного острова.
База, викликає Вовк Один.
До посадки залишилося п'ять миль.
Вовк Один, говорить база.
Передайте координати, ви заходите на посадку першим.
База, це Вовк Один, у мене проблема.
Доповідайте ситуацію, Вовк Один.
- У вас що, надзвичайна ситуація? - Зачекайте!
Додаткові бази створюються судячи з усього для балістичних ракет середньої...
дальності, які здатні завдавати ударів...
по найбільших містах на території західної півкулі.
Друзі, події повернулись дуже круто...
що розумніше буде закінчити вечірку.
Сподіваюся, ця кубинська історія вирішиться сама собою...
але нам все-таки краще розійтися по будинках і молитися, щоб все обійшлося.
- Гаразд, друзі, йдемо по домам. - На добраніч, Гелен. Побачимося.
Шкода, що так швидко. Не пропадай.
Що я тобі казав?
Я не можу залишити таку прекрасну печеню!
Келвіне! Любий, поклади подушечку назад на крісло.
- Може все-таки вимкнемо програвач? - Він сам вимкнеться. Автоматично.
- Це ти його так переробив? - Зараз всі такі.
Я й не знала.
Сподіваюся, це всього лише винищувач.
Сідає на базу Кі Вест.
- Успіхів, аміго. - Увага, надзвичайна ситуація!
- Повторюю, надзвичайна ситуація! - Ти чула?
Треба буде взяти з собою радіо.
Келвіне, можна мені хоча б посуд помити?
Позасихає, а тоді важко віддирати.
Дивися, щоб твої улюблені тарілки не світилися завтра від радіації!
Найважче віддирати сир.
Контроль показує пожежу в двигуні!
Мені потрібен який-небудь пустир для катапультування!
Зрозумів, Вовк Один. Зможеш дотягнути до океану?
База, вас зрозумів.
Встановлюю автопілот на п'ять миль горизонтального польоту і катапультуюся.
Зрозумів, Вовк Один.
І скільки нам доведеться тут ховатися?
Ця криза може тривати ще не один день.
Милий, а якщо у мене почнуться перейми?
- Я можу народити з дня на день. - Я читав про це.
Якщо доведеться, я прийму у тебе пологи сам.
Рідна домівка.
Для тебе мабуть...
- Ти ціла? - Здається так.
Це все-таки сталося!
Дивися, яка температура!
Датчики на поверхні зашкалило!
Господи, це сталось!
Що це за звуки?
Замки.
Замки?
Вони не дозволять нам вийти звідси.
У радіації є період напіврозпаду.
- Він триває 35 років. - 35 років?
Так. Після цього...
можна виходити.
За інформацією з Університету...
цей Вебер був наполовину генієм, наполовину божевільним.
Вони з дружиною були тут, коли упав літак.
Якщо найближчим часом не дадуть про себе знати, мабуть так воно і є.
- Родичі у них є? - На східному побережжі.
Сусіди говорять, він вовтузився тут день і ніч.
Дружина приносила йому сандвічі і гарячий Доктор Пеппер.
- Він пив його гарячим? - Так.
Мене б вирвало.
Ти мерзнеш. Не може бути.
- Тут рівно двадцять три градуси. - У мене мурашки по шкірі.
- З чого раптом? Тут так само, як вдома. - Ні, Келвіне.
- По-іншому. Повір мені. - Хочеш заспокійливе?
- У тебе є заспокійливе? - Я ж говорив тобі, у мене все є!
Що? О, люба!
Дихай, дихай...
Я принесу набір для пологів.
Через декілька днів.
- Щось трапилося? - Ні, Келвіне. Всі малюки кричать.
- Помітно. - Як нам його назвати?
Я подумала, в даній ситуації кращим ім'ям буде Адам.
- Сподіваюся, це не богохульство? - Ні. Здається, так буде правильно.
ЧЕРЕЗ ДЕКІЛЬКА ТИЖНІВ
Дивися, я вмикаю проектор...
і картинка проектується на дзеркало, яке відображає зображення на екран.
Ідеально.
Ну, майже ідеально.
Господи, благослови цю їжу, сім'ю і направ наші помисли на благо ближніх.
- Амінь. - Амінь.
Будемо їсти.
РІК ПОТОМУ
- Келвіне! - Я тут, люба.
Ось ти де!
Я тебе всюди шукаю.
- Ти хотіла мене бачити? - Так. Ти готовий, Адаме?
Дивися.
Він вже може сам стояти.
- Покажи татусеві. Зовсім без допомоги. - Ось це мій хлопець!
- Дивися, стоїть! - Мій син!
Адаме, рости великий.
БУДІВНИЦТВО КАФЕ "У МАТУСІ" ВІДКРИТТЯ - ВЛІТКУ 65 року
- Ей, бос! Що це ми таке відрили? - Ось би дізнатися!
Не колупайте його. Якщо це відстійник, до Різдва не відмиємося.
Покладемо фундамент так як є.
"У МАТУСІ" ГРАНДІОЗНЕ ВІДКРИТТЯ
ЛІТО 1965 року
Готуй ще два бананових спліти і вишневу Колу.
Зараз! Я миттю!
До речі, матусю, дякую за роботу!
Долар п’ятнадцять на годину.
Твій чоловік божевільний.
Дуже смішно!
ОСІНЬ 1971 року
Тримай дистанцію. Ось так.
Бий справа, ось так.
Рухайся вперед, назад.
- Дозвольте? - Звичайно.
Дякую, сер.
ВЕСНА 1975 року
Що це за лажова музика?
Ага. Мені вона теж не подобається.
Ось це, біржові акції.
Ми з мамою купували їх для тебе.
Звичайно, зараз вони нічого не варті, але колись були дуже цінні.
Вони такі гарні.
- Можна їх взяти? - Звичайно.
Давай далі. Що у нас - контрольна з французької.
З латині, тату! Сьогодні ж вівторок.
Боже! Точно, вівторок.
Як летить час. Правда?
[говорить латинською] Час біжить.
У тебе чудове почуття гумору, синку.
- Ого, класно! - Це моя колекція бейсбольних карток.
Я дарую її тобі.
- А що таке бейсбол? - Це така гра, синку.
Я тобі зараз поясню.
- Загалом... Є пітчер... - Як картина?
- Ні, пітчер. - Як у мами?
Ні. Це людина, яка кидає м'яч гравцеві, в якого у руках битка.
- О, це як нічний літаючий ссавець? - Ні.
ОСІНЬ 1991 року
Я продаю кафе.
Хочу виїхати з цієї бридкої діри!
А я можу. Якщо ти продаєш... Я можу, я...
- Купити його у мене? - Так! Так, купити!
Забирай його без грошей!
- За цю клоаку і гроші брати соромно! - Класно!
ЛІТО 1995 року
Ні, ні, слухай. Пояснюю ще раз.
Гравець з другої зони біжить на третю.
Але це не легко.
- Чому? - Тому що його не пускають.
Чинять опір.
- Тоді чому він туди біжить? - Тому що повинен.
Келвін!
- Слухаю, люба? - Неси подарунки, я запалю свічки.
Добре.
З днем народження, сину!
І многая літа!
Дякую мамо. Дякую тату.
- Задуй свічки. - Загадай бажання.
- Нічого собі! Піджак! - Мама сама тобі його пошила.
- Справді! - Справді!
- А хто ж іще. - А я зробив тобі ось це.
Нічого собі!
- А що це таке? - Це твої роликові ковзани.
- Я їх переробив. - Це дуже круто. Дійсно, круто!
- Яке ти загадав бажання, сину? - Якщо він розповість, воно не здійсниться.
О, це все дурниці!
- У мене в сім'ї в це не вірили. - А у мене вірили. У моїй сім'ї.
Я загадав познайомитися з дівчиною.
- Сподіваюся, з гарною. - Так, мамо.
З такою, яка не буде світитися в темряві.
Келвіне Вебер, що за чорний гумор!
Ну, через два роки ми вийдемо назовні.
А там побачимо. Сподіваюся на краще.
Я теж.
Знаєте, коли ми виберемося я сумуватиму за сховищем.
А ти, люба?
Вибачте, я зараз повернуся.
Ні, ні, не вставайте.
СЬОГОДЕННЯ
- Може спершу помолимося? - Давай відкривай двері.
Стільки років пройшло.
Тут брудно, але...
здається все працює.
- Отже, піднімаємося? - Ні, синку.
Треба бути дуже обережним.
- Дочекаємося ночі. - От, чорт.
Гелен Томас Вебер, я звичайно розумію, що ми тут засиділися.
- Вибач, синку. - Чорт - це французькою?
Це давньофранцузька.
Вислів 16 століття, що означає дуже добре.
Твій батько стільки знає!
Гаразд, чорт.
Землетрус! Знову землетрус.
Ну і нехай! Хай він покінчить з цим лайном!
Боже! О, Боже!
Святий Боже! Святий Боже!
Боже, врятуй мене!
Я побачив божественне світло!
Я прийшов з миром.
Не чіпай мій підйомник, добре?
Що сталось з моєю ділянкою.
Не даси вогню, солоденький?
Вогню? Так. Є вогонь.
Дякую.
- Отже, ви теж пережили вибух? - Вибух?
Дорогенький, я чортзна-що пережила.
Як співається в пісні: "Хлопець із глибинки все переживе".
Ви що, були хлопцем?
Слухай стариган, хочеш хлопця я буду тобі хлопцем.
Хочеш дівку, я буду тобі дівкою.
Та я ким хочеш можу бути, тільки скажи.
- Та ну? - Ага.
І я до твоїх послуг за сміхотворну ціну, дві сотні доларів.
А якщо просто зараз, то на додачу ще пластмасові меблі, що скажеш?
- Ні. Дякую. Мені вже час йти. - Шуруй.
Геть звідси, п’янюго!
Сюрприз.
КНИГИ ДЛЯ ДОРОСЛИХ
ВІДЕО ДЛЯ ДОРОСЛИХ НАЙКРАЩІ ЦІНИ
Ні!
Скажу вам прямо.
Не буду нічого приховувати.
Дехто вижив.
Але схоже радіація породила підвиди мутантів.
Мутантів?
Жахливе видовище.
Деякі їдять зі сміттєвих баків, інші, синку, закрий вуха і помугикай.
Я серйозно. Роби, що я сказав.
Інші стали гермафродитами.
Здається, вони можуть бути і чоловіками, і жінками одночасно.
- Ти що! Не вірю! - Повір.
Гелен, він намагався продати мені своє тіло.
Та ще й пластмасові меблі пропонував.
Досить.
Вони багато чого перебудували.
Але суспільний лад повністю зруйнований.
Люди блюють просто на вулиці.
Інші погрожують зброєю. І з машинами щось не те.
А найстрашніше, я навіть не можу розповісти. Може потім.
- Так що ж нам робити? - Залишимося тут?
- Тут? - Так!
Тут буде краще, у нас є одяг, є чиста вода з свердловини.
Я впевнений, ці мутанти поступово одне одного переб’ють.
Ні, Келвіне!
Тут нам не краще! Ні мені, ні Адаму!
Ми вийдемо!
Навіть, якщо страшно буде! Ми заслужили це!
- Я голова сім'ї і цього будинку! - Я хочу, щоб він хоча б побачив небо.
- Побачить. - Океан. Гірські вершини.
Буде все, як я сказав!
- Тату? - Синку!
О, Боже! Треба віднести його у спальню.
Здається йому краще.
Не знаю, чи це серце...
чи це нервовий зрив від переляку, але нам потрібні запаси...
а я мушу лишатися з ним.
Я піду нагору.
- Боюся, що доведеться. - Я дам собі раду.
Мій сміливий хлопчик.
Просто поводься нормально.
Якщо хтось запитає, відповідай просто: "Я не місцевий,
приїхав сюди у справах". Запиши.
Зараз я дам тобі список покупок і гроші.
Нам треба запасів, ще на рік-два.
Більшість продуктів ти знайдеш в магазинах продтоварів...
і промтоварів - запиши.
Я не знаю, чи встигнеш ти знайти всі товари за день, синку...
але якщо не встигнеш, знайди будинок під назвою "Холідей Інн".
Це готель. Запиши.
Я думаю, що він вцілів.
- Ну давай зберемо тебе. - Давай.
- Сподіваюся, ці папірці ще приймають.
- Слухай, мамо. - Так, синку.
Я подумав...
Знаєш, поки я буду на поверхні можливо...
Як би це... Я подумав, що може зможу...
знайти дівчину.
Не те, щоб я завжди думав про це, ні.
Тільки останні 15 років.
Адаме, було б чудово, якщо б ти знайшов дівчину.
Тільки не мутантку і бажано з Пасадени.
Нічого не маю проти дівчат з інших районів...
але в наші дні дівчата з Пасадени були трішки симпатичніші.
І ще, сину.
Там є магазини горілчаних виробів.
- Запиши. - Горілчані вироби.
Не чіпай мій підйомник!
- З вами все гаразд? - Так, так, Господи! Так!
Ти той, що явився мені вчора вночі у жовтому?
У жовтому?
То був мій батько.
Ясно, Отець! Вибач мені!
Ти можеш пробачити мені моє нікчемне життя?
- Усе було так паскудно! - Я знаю, жахливо.
Але це не ваша вина.
Тепер, коли цієї гидоти більше немає, все буде добре.
- Ви розумієте? - Так! Так!
- Ну, мені треба йти. - Звичайно, звичайно.
- А я лишуся тут і буду молитися. - Це ніколи не завадить.
Авжеж.
- Як мені звідси вийти? - Там двері, відчинені.
- Ти повернешся? - Обіцяю.
Що? Що там таке?
Небо!
- Небо? Де? - Вгорі.
- Я нічого не бачу. - Подивіться!
- Що там таке? - Він каже, що щось там бачить.
- Що там? - Небо!
- Я теж бачу, мамо! - У житті ще не бачив такої краси.
І такої.
- На що ви там дивитися? - Боже, як мені пощастило!
- Негритянка! - Як ти мене назвав?
- Як справи, мем? - Нормально.
- Чудово! - Ну гаразд.
Так от він який - громадський транспорт.
Батько каже, що він стає дедалі важливішим,
у зв’язку із забрудненням середовища,
з концентрацією у повітрі вуглекислого газу
та інших небезпечних речовин.
До речі, у вас є пістолет?
Ну. Дякую, що ви ним мені не погрожуєте.
І що не блюєте тут.
А ви не підкажете, де магазин продтоварів?
Мені треба його знайти. А ще магазин промтоварів
і магазин горілчаних виробів, і готель Холідей Інн.
- Там є магазин продтоварів. - Де?
- Отам! - Дякую.
Водій, негайно зупиніть автобус!
Я хочу вийти!
- Будь ласка, зупиніть автобус, сер! - Зупиніть автобус!
- Папір чи пластик? - Папір, будь ласка.
У вас є клубна карта?
Перевірте чек пробитий четвертою касою за шість пляшок Доктор Пеппер.
Можу чимось допомогти?
Так! Мені потрібні яловичі котлети.
Свіжі чи заморожені?
Жартуєте? Звичайно заморожені. Скільки вони коштують?
Заморожені по шість тридцять за дюжину, в три фунтових коробках.
Дев'ятсот розділити на 12 - це 75.
Виходить майже 500 доларів тільки на гамбургери.
А мама дала мені 3 тисячі доларів на все.
На яхтові акумулятори, на тютюн, на дизельне пальне, відбілювач...
зубну нитку, свічки для днів народження.
Якщо замовляєте так багато м’яса, ми можемо організувати доставку додому.
- Серйозно? - Авжеж.
Це чудово.
От тільки, я раптом зрозумів, що не знаю, де мій дім.
Я заблукав.
- Ви не знаєте, де я живу? - Ні.
- Вибачте мені? - Будь ласка.
Дякую.
Водій, будь ласка, зупиніть автобус!
КНИГИ ДЛЯ ДОРОСЛИХ
БЕЙСБОЛЬНІ КАРТКИ
МИ КУПУЄМО СПОРТИВНІ КАРТКИ
- Привіт! - Привіт.
Мене звуть Адам Вебер і я бачу ви купуєте бейсбольні картки.
Ці картки старіші, ніж ті, що виставлені у вас на вітрині...
...але я подумав, може вони вас усе ж зацікавлять.
- Скільки ви хочеш за серію Мікі Мантла? - Взагалі-то я думав продати всі картки.
Справді? Не жартуєш?
У мене лише стодоларові купюри, а мені потрібні дрібніші.
- По одному, десять, п'ять. - Розумію.
Я вам дам п'ятсот доларів дрібними купюрами, за цілу коробку?
- Це було б чудово! - Чорт.
Єво, я працюю, не заважай.
Я бачу, як ти працюєш.
[говорить французькою] Добрий вечір, міс.
Ви француз?
Ні, я не місцевий. Я тут у справах.
Бачу у спортивних колекціях ви не розумієтеся.
Бо одна ця картка Мантла,
коштує шість тисяч доларів.
- Не може бути! - Може.
- Чудово! Тебе звільнено. - Я сама йду.
Ні, це я тебе звільнив.
Так само, як тебе звільнили власник салону зачісок і продавець Шевроле.
Знаєш, чому ти не затримуєшся на роботі?
Бо не вмієш тримати язика за зубами! Богом присягаюся!
Вибачте сер, але я просив би вас більше не згадувати ім’я Господа!
- Тобі щось не подобається? - Так, мені це дуже не подобається.
Ходімо, Гіткліф! Я тебе проведу.
Так мем, мене звуть Адам.
Адам і Єва - чудова пара.
Сподіваюся, ви будете дуже щасливі разом.
Щасливої дороги.
І більше сюди не повертайся.
Цього разу я серйозно. Колекційний бізнес для тебе закритий.
- Куди ми йдемо? - Ми? Я йду додому...
а ти, судячи з твого піджака, в коледж перукарів.
- Ні. Я загубився. - Загубився?
Ви щойно, через мене втратили роботу?
Забудь про це! Мені набридло на нього працювати, цей членоголовий мене дістав.
Членоголовий?
Так, ходячий член, який ще й говорить, словом хрін довбаний!
- Що з тобою? - Нічого, просто я собі уявив.
Допоможи мені зібрати.
Дякую.
- Де твоя машина? - Я приїхав на автобусі.
- Чому мене це не дивує? - Не знаю. Чому вас це не дивує?
Мабуть тому, що я трохи екстрасенс.
- У мене є цей дар. - Це добре.
Дай я здогадаюся.
Це твій перший візит у Лос-Анджелес.
Ти зупинився десь у Голівуді, бо як і всі ідіоти подумав, що там дуже цікаво.
- Поки що, я вгадала? - Поки що, так.
Вгадала?
- Так. - Я так і знала.
Ти сів на автобус, і заїхав у Сан-Фернандо, не встиг зрозуміти, що і до чого...
...і опинився тут. Знову вгадала?
- Знову. - Де ти зупинився?
- В готелі Холідей Інн. - Так. Так. Холідей Інн, точно.
От бачиш, я екстрасенс. Не зовсім, але трохи є.
- Непогано, правда? - Просто дивовижно!
Я знаю. Дякую.
А зараз, я тобі нагадаю, де автобус.
- Спустишся сюди. - А у вас є машина?
О ні, дорогенький!
Правило номер один у Північній Америці,
не впускай у свою машину незнайомців.
Якщо вам від цього буде легше, у мене немає пістолета.
О, це все міняє. Геть від мене!
Вибачте, я сказав щось не те. Будь ласка, пробачте!
Геть від мене!
Зачекайте, у мене є пропозиція,
якщо відвезете мене в готель, я віддам вам Роджерса Горнсбі.
- Роджерса Горнсбі? - Він ваш. Я його відклав.
Роджерс Горнсбі коштує 4000 доларів.
То й що? У мене їх два.
А ще, ось стільки Ларі Бересів. І ще...
За 4000 доларів, я просто маю відвезти тебе в готель?
- І все? - Так.
І ніякого медичного обстеження, в твоїй літаючій тарілці?
Ні, мем. Що?
Що містере Андретті, вперше на трасі?
- Моє прізвище Вебер, Адам Вебер. - Не проти, якщо я зміню станцію?
На середніх хвилях, більше розповідають про дорожню обстановку.
- Будь ласка. Стривайте! - Що? Що таке?
Назад. Там же був Перрі.
- Який Перрі? - Перрі Комо. Назад.
Ще назад.
Добре.
- Те що треба! - Це?
Я готовий померти, просто зараз.
- Через цю пісню? - Так.
Послухайте отут.
Зараз буде такий перехід.
Ось воно.
Не лякай мене так.
- Їдьте повільніше! - Не можу нічого вдіяти!
Перрі Комо завжди на мене так діє.
Я забуваю про гальма.
ХОЛІДЕЙ ІНН
- Будь ласка картку, приїхали. - Це було чудово.
- Я в житті такого не відчував. - Я теж. Не забудь про валізу.
Дякую. Знаєте...
Прекрасно!
- Привіт! - Привіт.
Я хотів би зупинитися у вашому готелі.
Заповніть будь ласка, і покажіть картку.
- Картку? - Так, сер.
Зараз.
Так, ванна ось там.
Телевізор там, пульт вгорі.
Меню на столі.
Щоб вийти, набирайте дев'ятку.
Куди вийти?
З готелю.
Ясно.
Дякую, ви мені дуже, дуже допомогли.
Мені вдалося розміняти внизу гроші...
Батько мене вчив, що в таких ситуаціях, дають чайові.
- Ваш батько розумний чоловік. - Мій батько геній.
Гаразд.
- Ось ваш ключ. Добраніч, сер. - Дякую! Добраніч.
Спи спокійно, засинай. Так мені завжди співала мама,
за якою я, до речі, починаю сумувати.
Вибачте. Я вперше ночую не вдома.
- Скільки вам років? - 35.
- Ви не виглядаєте на 35. - А на скільки я виглядаю?
Десь на 25.
Мабуть, живучи нагорі, люди швидше старіють.
На 18 поверсі?
Так, на 18 поверсі.
Добраніч.
Чорт забирай, що я тут роблю?
Хотіла б я це знати.
Натуральні олії, тропічні фрукти...
флора, горіхи, захисні елементи...
нова лінія догляду за шкірою, створена однією людиною, Роном Райсом...
Слухаю.
Привіт! Це та жінка, з магазину бейсбольних карток.
- Пам'ятаєш мене? - Так. Привіт!
Оце так!
Дякую, що подзвонили мені по телефону.
Я такий радий бачити вас.
- Думав, більше ніколи не побачу. - Добре, заспокойся.
Я не можу взяти це за те, що просто підвезла тебе.
Хотілося б, але не можу.
Забирай.
Я б залишила на рецепції, але ця картка дуже дорога.
- Забирай. - Я не можу забрати, він ваш.
Візьми, чорт забирай!
- Чому ти це робиш? - Тому, що я ще не чистив зуби.
Зрозуміло.
- Ну гаразд, бажаю приємно провести час. - Зачекайте, Єво, будь ласка!
Не йди за мною. Не треба.
Я так і знала.
Ти як цуценя, що загубилося.
Поговоріть зі мною,
- Хоч одну секундочку, будь ласка! - Добре.
Дідько! Треба було брати гроші і тікати.
Трой мені правильно казав. А я хіба послухалася?
Ні, опусти руку?
Хто такий Трой? Ваш чоловік чи хлопець?
Ні!
- Дякую! - Припини! Не роби цього. Слухай,
я знаю, що подобаюся тобі. Це видно.
Але я багатьом хлопцям подобаюся.
Точніше, не я, а мої ноги...
сідниці, волосся чи ще щось.
- По моєму, очі. - Очі?
Чудово! Йому подобаються очі.
Нехай, але нічого не вийде.
Навіщо я тобі це кажу.
У тебе придуркуватий вигляд. Що ти робив?
Дивився телевізор, кольоровий.
Кольоровий?
- Та невже! - Чесне слово.
Ну, бувай.
- А чому нічого не вийде? - Що?
- Чому у вас не виходить із чоловіками? - Чому? Хто його знає!
Добре, якщо пообіцяєш, що даси мені спокій, я тобі скажу чому.
- Добре. - Нічого не виходить...
тому, що мене саму цікавлять ноги, волосся і сідниці. Ось чому.
Тому, я западаю на хлопців, які зовні гарні,
а всередині ще пустіші ніж я.
Уявляєш. А тепер вибач, мені треба шукати наступну низькооплачувану роботу,
де якийсь Джері, почне мені втирати, який у нього невдалий шлюб.
- Хочеш працювати на мене! - А що робити?
Допомогти мені продати всі бейсбольні картки....
і купити кілька вантажівок продуктів та різних товарів.
Продукти і товари?
Це для кого? Для голодуючих?
Ну, вони ще не голодують, але допомога їм потрібна.
- І надовго ця робота? - На два тижні.
- А скільки платитимеш? - А скільки треба?
Щонайменше, 1000 доларів на тиждень.
Домовилися. Почекайте, я збігаю переодягнуся.
Добре.
Навіщо комусь 26 яхтових акумуляторів?
Не знаю. Я просто на нього працюю.
А він на кого працює? На ЦРУ?
Тютюн!
Мені все це треба.
Туалетний папір.
Це що, розпродаж?
Ну, ще один день, ще якийсь долар.
Може досить мене розглядати!
Добре!
Я розбуджу тебе о восьмій ранку.
- Єво, я подумав... - Добраніч.
Добраніч.
Треба взяти в оренду рефрижератор для яловичини і птиці.
Це твоє життя.
До речі, дуже непогане.
І треба найняти ще одну секцію.
Без проблем! Продамо ще одну бейсбольну картку.
Зачиняю!
Знаєш, Єво. Тільки не сердься.
Я нічого без тебе не зробив би.
Дякую.
І ще, я думаю...
- Я думаю, ми з тобою... - Адаме, і не думай про це.
Вибач, я знаю це звучить жорстоко, але повір мені,
було б набагато жорстокіше, якби я цього не сказала.
- Добре? - Добре.
Давай відженемо машину, я зголодніла.
Ти сідаєш?
Допоможи мені, ще в одній справі?
Кажи!
Боюся, це прозвучить трохи дивно.
- Не сумніваюся. - Тоді забудь.
Ні, ні, вибач! У якій справі?
Єво, я хочу, щоб ти допомогла мені знайти дружину.
- Дружину? - Так.
- Навіщо? - Я хочу одружитися.
- Навіщо? - Я не хочу бути сам.
Можна бути холостяком і не бути самому.
- Шлюб усе псує! - Псує?
- Ще й як. - Справді?
Точно!
- Я не знав. - Це всі знають.
Спитай у моїх розлучених братів, або у моїх розлучених тата і мами.
- Усі це знають. - Вони всі розлучені?
Усі розлучені!
Вау!
А яку жінку ти шукаєш?
- Таку, щоб була не мутантом. - Тобто, не крокодила? Добре.
І якщо можливо, я хотів би одружитися з дівчиною з Пасадени.
І на коли вона тобі потрібна?
Через два тижні.
Думаю, через два тижні тобі буде з ким трахатися,
але знайти жінку, не мутантку, з Пасадени, на це потрібно трохи часу.
Цього я і боявся.
Що означає, буде з ким трахатися?
- Поговоримо про це пізніше? - Гаразд.
Господи, благослови їжу, яку ми скоро отримаємо,
зроби так, щоб ми не забували про потреби інших.
Благослови мою маму, благослови мого тата і благослови мою нову подругу Єву.
- Амінь. - Амінь.
- Вилазь! - Але ж двигун працює.
- Вилазь! Негайно! - Слухаюсь, мем.
- Перестань казати мені "мем"! - Вибач.
Ти мало нас не вбив.
Я ж тобі казав, що ніколи не сідав за кермо.
І не сідай!
- Ти казала, що це легко. - Ну, я помилилася.
- Скажи, це твій будинок? - Так.
- Мені подобається. - На що ти тепер скаржишся?
- Що ти тут робиш? - Забув тут деякі свої речі.
- Свої речі? - Так!
Дай подивитися.
О, ти повернувся по нижню білизну.
Вибач, але це від Ралфа Лоренса.
Як ти увійшов?
Дякую.
А хто цей хлопець, із оригінальною зовнішністю?
Це - Адам! Адаме, це Кліф.
- Як справи? - Нормально, Адаме! А в тебе?
Щось вигоріло?
- Кліф, іди додому, правда не знаю де це. - Квартира Шани Ґілрой.
Ти її пам'ятаєш, модель, переїхала в Гарвард.
Ну добре, піду. Бувай, Адаме.
- Гарний піджак. - Дякую Кліф.
- Приємно було познайомитись. - А ти класно припаркувався.
- Можна щось спитати? - Це мій колишній хлопець.
Ми прожили разом, десь, шість місяців.
У мене ще лишилися до нього, якісь почуття.
- Ти це хотів знати? - Ні.
Я хотів запитати, чому Кліф носить чужу білизну?
Що?
Цей хлопець, просто неймовірний.
Я знала, що він тобі сподобається.
Він ніби з серіалу "Цілком таємно".
Тільки подумай, у нього маса дорогих карток, які легко продаються.
Він задумав щось серйозне.
Може хоче жити десь на острові, десь біля Південної Америки.
А може він заснував якийсь культ, де потрібна птиця і тютюн.
- У тебе дуже гарні стелі. - Невже?
А ти любиш стелі?
Не дуже.
Сподіваюся тобі сподобається.
Це свіжий морський їжак, у водоростях.
Я люблю суші.
Я люблю Люсі!
А хто її не любить, вона така смішна.
- А ось і шампанське. - Дякую.
- Я думала, це п'ють тільки проститутки. - Мама любить шампанське.
Вечеря через п’ятнадцять хвилин, може просто сядемо і побалакаємо.
- Отже, Трой, чим ти заробляєш на життя? - Розробляю веб-сайти.
Адаме, а ти звідки?
Він не місцевий, більше нічого не каже.
Це дуже маленьке місце.
Люди навіть не знають про нього.
- Як воно називається? - Може, Єва здогадається.
- Вона екстрасенс. - Та ну? Відколи?
Відколи в мене врізалася та машина у Палм Спрінґс.
Ну що ж, міс Діонн Ворвік. Скажіть нам, з якого він міста?
- Добре. Дай руку. - О, Господи!
Я нічого не обіцяю.
Усе нормально?
Я бачу, сніг.
Багато снігу. Це на північ.
- Тепло? - Так.
Ти живеш на Алясці.
І добратися туди можна, тільки на літаку.
І ти приїхав сюди по продукти та найпотрібніші речі,
а ще знайти дружину.
Вау!
- Правильно? - У мене аж мурашки по тілу пішли.
Я ясновидиця, придурку.
А чому ти не поїхав по продукти і жінку в Ном?
Це ж набагато ближче.
Авжеж, саме туди і їздять по дівчат. У Ном.
До речі, він голубий.
Тобі дуже пасує!
Стараємося.
Можна щось спитати?
- Коли Аляска стала штатом? - У 1959.
- І кому вона належала до нас? - Росії.
- І коли ми її отримали? - У 1867. Помилка Сюарда,
ми купили її за сім і дві десятих мільйона доларів.
Мізерна сума, як тоді так і тепер.
Це я цитую свого батька.
- Гаразд, а яка столиця штату? - Джуно.
- Ага, Анкоридж! Спіймав тебе. - Ні, вибач, це просто найбільше місто.
Куди це він?
Хоче перевірити твої відповіді на комп'ютері.
- У нього є комп'ютер? - Звичайно.
У будинку?
Ні, за будинком!
- Звісно ж у будинку, отам! - Можна вийти на хвилинку?
Так.
НЕ ЧІПАЙ МІЙ ПІДЙОМНИК!
Хто ти?
- Я - мати. - Це - мати! Це - мати!
Трой, ці високі будинки, які я бачив уранці нові?
Так. Більшість із них.
- Відбудова просто вражає. - Яка відбудова?
А, так! Швидкісне шосе відбудували всього за шість місяців.
Та ну?
- Неймовірно. Я вражений. - Так, це таки справляло враження.
- У мене точно нормальний вигляд? - Повір мені, у тебе фантастичний вигляд.
Дякую, Трой.
- Привіт! - Привіт!
Ну, що думаєш?
- Нормально. - Може показати тобі все його придане,
сорочки, светри, шкарпетки і все інше.
Ні, спочатку покажемо їй ось це!
Єво, можна мені покататися у твоєму кварталі?
Ну що, Єво?
Можна йому покататися у твоєму кварталі?
Ні.
- Всього кілька кіл. - Я швидко.
Ні.
Погляньте!
Адаме, краще покатайся на доріжці для велосипедистів.
Де?
На доріжці для велосипедистів, он там.
Боже, якби я міг вдягнути такі штани!
Привіт.
Що?
Отак, дівчатка, бийте м’яч.
Я зрозумів! Нарешті зрозумів!
Треба побачити, щоб зрозуміти.
Він мусить.
Ти чув колись вислів: "Дощ ллє, як із відра"?
Так. Знаєш, мій батько...
він учений...
він каже, що все навколо - диво.
Та ну!
Усе.
Я тільки тепер зрозумів, що він мав на увазі.
Серйозно. Слухай,
ти не передумав полювати на дівчат сьогодні ввечері?
Обов’язково підемо!
Знаєш, ці пошуки дружини, тобі це не видається смішним?
- Мені, ні. - А мені, так!
- Подружку, можливо, але дружину це... - Добре, знайди мені подружку.
Більше я, ні про що, не прошу!
Я віддам тобі всі свої бейсбольні картки.
А пішов ти! Думаєш мене можна купити?
Ні, Єво! Я не це мав на увазі.
Ти мій найкращий друг.
Зроби це, як мій найкращий друг?
Добре.
Дякую, Єво.
КЛУБ "СОРОКОВІ"
Чому ми припаркувалися аж там?
Міс Рустакова, не дозволяє незнайомцям, сідати за кермо своєї машини.
- Що? - Спочатку леді, Трой.
Мало не зробив помилки.
Боже, як тут чудово!
Не показуй свого захвату.
Зроби вигляд, що трохи нудьгуєш.
Спробуй.
Вдавай не враженого, але трохи зацікавленого.
- Не божевільного. - Я схожий на божевільного?
- Так. - Розслабся.
- Будь самим собою. - Непогана порада.
Для нього, нам це не допоможе.
Із усіх клубів, у всіх містах, у всьому світі, ви зайшли в мій.
То ж вітаю у клубі "Сорокові", де свято ніколи не закінчується.
Джейсон, Джонатан, це Адам. Познайомтесь.
Привіт! Як справи!
Дуже приємно познайомитися, Джейсоне і Джонатане.
Моя мати завжди каже, що коли з кимось знайомишся,
то легше запам’ятати імена, якщо відразу їх повторити.
Джейсон і Джонатан.
Він з Аляски.
- Привіт, Єво. Хто цей красень? - Софі, зникни.
- Привіт, я Софі. - Привіт! Як життя? Я, Адам Вебер.
- Адам живе на Алясці. - Чорт забирай!
[говорить французькою] Ви розмовляєте французькою?
[говорить французькою] Так!
[говорить французькою] Я трохи говорю французькою.
Ви чудово говорите французькою.
[говорить французькою] Я, рік прожила в Парижі.
[говорить французькою] Париж - це місто вогнів...
[говорить французькою] Чи не так?
[говорить французькою] Саме так!
[говорить французькою] Це місто кохання.
[говорить французькою] Саме так.
[говорить французькою] Як чудово, що я вас зустрів.
[говорить французькою] Бо у мене, не було нагоди попрактикуватися.
[говорить французькою] Якщо захочете, можемо попрактикуватися,
[говорить французькою] багато у чому.
[говорить французькою] Добре!
Адаме! Адаме!
[говорить французькою] До побачення.
[говорить французькою] Мене звуть Адам Вебер.
Перестань хизуватися, ми тут у справах.
Я думав, ми прийшли сюди знайомитися з жінками.
- Тільки не з цією. - Вона мені подобається.
Софі, ти як летиш у Париж,
здаєш їх у багаж, чи береш із собою?
Беру з собою.
Вибач.
- Що ти п'єш? - Це, Роб Рой.
Дуже популярний напій, так мені казали.
А он та?
Нізащо!
Нізащо? Чому? По-моєму, вона дуже приваблива.
Адаме, у неї на лобі написано "сука"!
- Ти ж знаєш, що таке - "сука"? - Знаю. У мене є словник.
Але я не зрозумію, чому ти так її називаєш.
І чому Кліф, тебе так називає.
Адаме, ми повинні знайти тобі дівчину, дуже милу.
- Добре. Мені, це подобається. - Так, милу.
Дуже влучно сказано.
Он стоїть мила дівчина, біля столу з закусками.
Так, так! Може бути.
Іди Ромео, привітайся.
- По-моєму, вона не мутантка. - Добре! А що їй сказати?
Скажи щось несподіване,
щось смішне...
- Збреши, якщо треба. - Збрехати?
Так! На побаченнях, брехня буває дуже ефективна.
Добре. Я пішов.
Навіть не хочу на це дивитися.
Несподіване і смішне.
Я знаю анекдот про качура, який купував блиск для губ.
Збрехати.
Привіт.
- Так? - Ви мені не допоможете?
Я тут десь загубив, свою Медаль Конгресу за доблесть...
Дуже дотепно!
А це мій новий друг.
- Привіт! Адам Вебер. - Привіт! Я, Хезер.
Хезер? Вперше чую таке ім’я.
Ви танцюєте?
Звичайно, я все життя, щодня брав уроки танців.
- Жартуєте? - Ні, ні, чесно.
- Потанцюємо? - Звичайно!
Почекайте мене!
- Це твоя подруга? - Ні, ні. Будь ласка, вибачте.
- Що ти робиш? - А ти йди в туалет.
Що, прямо тут?
Я думаю, ти забагато розкомандувалася.
- Іди. - Дуже дякую вам обом за танець!
І тобі, спасибі.
Я мушу піти в туалет.
Оу!
- Ти хотіла мене бачити? - Ти не з Аляски.
Де ти навчився так танцювати?
І ніяких голодуючих, насправді немає, так?
Чого ти так сердишся на мене?
- Ти що думаєш, я ідіотка? - Ні, не думаю. Я тебе обожнюю.
Я закохався в тебе з першої хвилини, коли побачив.
Я хочу, щоб ти перестав брехати мені.
Добре. Я розкажу тобі все. У 1962 році.
Так, так, так.
Яка зміна?
Привіт, Кліфе.
- Як справи? - Непогано.
От тільки, бракує твого зеленого піджака.
Дякую, Кліф. Але це моє місце, я саме збирався...
Може вип'ємо біля стойки?
Добре.
Вибач.
Стіл увесь твій.
- Прошу вибачення, що втручаюся. - Тільки не це.
Єво, не хочу видаватися грубим, Кліф, вибач. Єво, хіба Кліф, не просто
сідниці і волосся?
- Що? - Вибач.
І ще ноги. Ноги, сідниці і волосся.
- А всередині порожній? - Порожній?
Адаме, йди додому.
- Повертайся в готель. - Так, поки я тебе не відлупцював.
Кліф, мушу попередити, я вмію захищатися.
Та ну?
- Припиніть обоє. - Хороша реакція.
Я згоден з Євою. Нам не варто битися тут.
Згоден.
- Адаме! - Вибач, він хотів...
Мабуть, нам зовсім не варто битися.
Це не заняття, як для дорослих чоловіків.
Звісно.
Єво. Я йду.
- Це хороше рішення. - Єво, вибач.
Ну, усім добраніч.
Єво!
Я теж піду. І знаєш що?
Якщо буде потрібна допомога, звертайся до Троя, бо я звільняюся.
Це просто смішно.
Ми обоє, смішні.
Ходімо, я куплю тобі ще один Роб Рой, чемпіоне?
Роб Рой для цього джентльмена.
Ну що? Він повернувся в готель?
- Можливо. - Що це означає?
Це означає, що ми не разом виходили.
А з ким він пішов?
- А тобі яка різниця? - Я його сутенер!
Він пішов з тими танцюристками, так?
Ти ж екстрасенс.
Єва - екстрасенс-сутенер. Це ти мені скажи.
- От, шльондри! - Так!
А втім, хто тепер не шльондра?
- Ти куди? - Спати.
- Спати? - Так, спати.
Це ж не я, в нього закохався.
Що? Ану зачекай!
Зачекай хвилинку!
По-перше, я не закохуюсь у ненормальних, яких знаю 4-5 днів.
Закохуєшся.
Я не закохуюся у дорослих чоловіків, які збирають бейсбольні картки.
Закохуєшся.
Або мочаться в штани, коли бачать океан.
Закохуєшся.
- Які мають вишукані манери за столом. - Знаєш, я його про це питав.
Він сказав, хороші манери, це спосіб показати іншим, що ми їх поважаємо.
Я не знав. Думав, що так люди показують зверхність.
- Знаєш, що він мені ще сказав? - Що?
Він вважає, що я джентльмен, а ти - леді.
Хто б казав.
- Я навіть не знаю, що таке леді. - А я знаю.
Раніше я думав, що джентльмен, це той у кого є коні.
Виявляється, що леді чи джентльмен,
це ті, хто завжди дбає, щоб людям було якнайзручніше.
Звідки по-твоєму, в нього вся ця інформація?
Не повіриш.
Від батьків.
Наскільки я пам'ятаю, мої мене такого не вчили.
А зараз, він мабуть дбає, щоб було найзручніше тим двом танцівницям.
Ні! Він не з ними пішов.
- Добре. - Він пішов із Софі.
- Ні! - Так.
Вона витягла його, нашіптуючи на вухо щось по-французьки.
Ні, тільки не Софі. Тільки не Софі.
Навіть не кажи мені такого.
Що ти зробиш, поїдеш до неї додому і виб’єш двері?
Точно, вгадав!
- Ти йдеш? - Смієшся? Та Софі мене вб'є.
- Боягуз. - Джентльмен-боягуз.
Єво!
Ти мене налякав, тупий сучий син!
Вибач.
Що ти тут робиш?
Ти ж маєш бути зараз на бульварі Сан Вісент
і займатися незахищеним сексом з цієї повією Софі.
- Я знаю. Мені дуже прикро. - Я шкутильгаю.
Дуже гарно, правда?
А якщо це, на все життя?
Адаме!
Де ці чортові пластирі?
- Я просто хотів привітатися... - Я знаю.
- А вона... - Я знаю, знаю.
- Я не хотів її налякати. - Звісно, не хотів.
Я завжди поводжуся з нею не так, як треба.
Це тому, що ти хороший хлопець.
А Єві потрібен, хороший чоловік.
Зрозумів? Добраніч.
Добраніч, Трой!
- Ти ще тут? - Дай, я тобі допоможу.
Ні, я сама.
Я знаю про першу допомогу більше, ніж ти про бейсбольні картки.
Давай сюди бинт і сідай.
Сідай!
Дай, я подивлюся. Покажи коліно.
- Штани можна викинути? - Це точно.
Так! Терпи.
Усе!
- І не будь такою дитиною. - Це я, дитина?
А ти...
був у Софі?
Так.
І, що?
- Вона була гостинна. - Гостинна?
Але, мені хотілося бути не там.
Я ввічливо попрощався, знайшов таксі,
і попросив водія привезти мене сюди, а не в готель.
Є одна пісня.
Її співає містер Комо.
Називається, "Вулиця, де ти живеш".
Ти її знаєш?
Заспівай мені.
Я блукаю вулицями, бачу тільки бруд.
Вище тротуара очей не підніму.
Але я, зрештою, піднісся до небес.
Бо прийшов на вулицю, там де ти живеш.
Це пісня про юнака...
що сповнений щастя, тільки від того...
що стоїть перед будинком дівчини...
яку він кохає.
Адаме, послухай...
Адаме, я знаю, що дурне запитання...
але скажи мені.
Ти колись займався сексом?
Ні.
Як це можливо?
Сядь зручніше.
У 1962 році, коли на Лос-Анджелес скинули бомбу,
мої батьки були у протирадіаційному сховищі.
Там я і народився.
Ми вижили тільки тому, що це сховище було величезним,
таким, як і має бути.
Мій батько працював над ним таємно, багато років.
Він наймав людей,
але завжди з інших штатів, і вони виконували тільки частину роботи.
Він казав їм, що це таємний експеримент, який проводить
Каліфорнійський технологічний університет, на замовлення уряду.
Мій батько не брехун, але в нього не було іншого виходу.
Звісно, це треба було тримати в секреті.
У нас були припаси, лише для трьох осіб на 35 років.
Найважче було з системою вентиляції.
Нам вдалося підключитися до підземних комунікацій.
Ми...
Єво.
Я хотів би взяти тебе з собою у наше протирадіаційне сховище.
Ми б жили там, з моїми матір’ю і батьком.
Батько сказав, якщо я знайду молоду здорову дівчину...
то можна привести її до нас.
Єво, ти...
ж здорова.
- Адаме. - Що, Єво?
Думаю, вже пора викликати таксі.
О, звісно.
Ти маєш рацію, мені не можна залишатися тут так пізно.
На добраніч, Адаме.
Дякую.
О, ні!
- Бог його знає, Адаме! - Почекай хвилинку.
О вибач, я знову згадав ім’я Господа даремно.
Ні. Там продаються книжки для дорослих.
Я зараз повернуся.
ВІДЕО ДЛЯ ДОРОСЛИХ КНИГИ ДЛЯ ДОРОСЛИХ
Подай нам знак!
- Амінь! - Так!
Це все, про що ми просимо!
Подай нам якийсь знак!
Покажи, що ми не самі!
- Привіт, Єво! - Привіт, Адаме. Це...
Привіт, Адаме. Я, Ніна Ейрон.
- Вітаю, як справи? - Дуже добре, дякую.
Я працюю в Окружному департаменті служби сім’ї.
Єва розповіла мені, що більшість життя ви прожили у бомбосховищі.
У протирадіаційному сховищі. Це не зовсім те саме.
Адаме, познайомтеся з моїм колегою, містером Брауном.
Вітаю.
Ми б хотіли, щоб ви поїхали з нами.
Поговоримо про ваш життєвий досвід.
- Куди їхати? - У мій офіс.
- Надовго? - Побачимо.
Дякую за запрошення, але я сьогодні дуже зайнятий.
Може, завтра?
Адаме, я думаю, тобі треба поїхати з доктором Ейрон.
Гадаю, так буде краще.
Найкраще для тебе, я впевнена.
Добре Єво, якщо ти так вважаєш.
Так.
Може мені просто поїхати додому?
Я був заблукав, але сьогодні вранці знайшов свій дім.
Я просто поїду додому. Обіцяю, більше ніколи нікого з вас не турбувати.
Адаме, спочатку нам треба поговорити.
Так, мем.
Бувай, Адаме.
До побачення, Трой.
Я вам подзвоню.
Так.
Що? Що я мала робити?
Він сказав, що хоче забрати мене в підземелля.
Наче з "Мовчання ягнят", якесь божевілля!
Так. Ти правильно зробила.
О, ні!
Стій!
Не хвилюйтеся! Не хвилюйтеся, він його впіймає.
Це Ніна Ейрон, у мене тут один тікає, потрібна допомога поліції.
- Ні, не викликайте їх, не треба. - Я мушу.
Якщо надійшла скарга, і особа опирається...
Ні! Не треба цього!
Вони приїдуть на своїх машинах з пістолетами...
Заспокойтеся!
Юнакові треба допомогти, а вас від нього захистити.
Я просто злякалася. Не знала, що й думати...
Але знаєте, я йому вірю.
Чесно, вірю, він хоче піти додому...
де б не був, цей дім.
Усі заспокойтеся!
- Це найголовніше. - Єво, ось мій ключ від номера в готелі.
Забереш собі всі бейсбольні картки, і не забудь заплатити за проживання.
Юначе! Зупиніться, зараз же!
Стійте! Не сідайте у вантажівку!
Навіть не пробуй керувати вантажівкою!
Бувай, Трой!
- Бувай, Адаме! - Я теж полюбив твій улюблений колір.
- Який? - Голубий.
Це ж моя машина, сучий ти сину!
- Де ти був, чорт забирай! - Я впав.
- Ви не запам’ятали номера тієї вантажівки? - Чого ти їх питаєш?
- Вони такі ж психи, як і він! - Усі заспокойтеся.
- Це найголовніше. - Кому ти це кажеш, ідіот!
Мамо! Тату! Я вдома!
- Адаме! О, Адаме! - Я дістав майже все, що нам треба.
- А цей милий чоловік... - Архієпископ Мелкер. Ми вже зустрічалися.
Він і його парафіяни, зголосилися нам допомогти.
- Але треба поспішати. - Якісь неприємності, синку?
- Здається, мене переслідує психіатр. - Психіатр?
- Буває. - Господи!
- Там, нагорі так погано? - Жахливо.
У вас щось на лобі.
- Келвіне! - Я знаю.
Так, добре.
Це все?
Ага!
- Ну, що будемо з ними робити? - Повернемо їх йому.
- А якщо ми його не знайдемо? - Знайдемо.
Єво!
Дивися, що я знайшов у валізі.
Це - акції.
Ай-Бі-Ем, Ай-Ті-ен-Ті, Полароід... Айпена?
Я пам'ятаю цю марку. Не знав, що цю пасту досі випускають.
Дивися. Тут написано, 1961.
- Швидше друзі, у нас мало часу! - Син сказав, швидше! Давайте швидше!
"Не чіпай мій підйомник".
- "Не чіпай мій підйомник". - Скоро стемніє!
Акції випущені у 58 і 59...
по 10 тисяч кожна?
Вони тепер коштують мільйони, мільйони і мільйони.
Мільйони!
Акції, бейсбольні картки, одяг, зубна паста.
Він не брехав.
Єво, у твоєму житті з’явився...
найдобріший, вихований...
неймовірно багатий, чоловік!
А я здала його в психушку.
Так. Так, здала.
Принаймні, я закохалася в нього ще до того, як
дізналася, що він багатий. Такого ще зі мною не було.
Він сказав, що сьогодні знайшов свій дім.
Де ви з ним були вранці?
Купували заморожену птицю.
- А потім? - Потім, повернулися до будинку.
І ніде не зупинялися?
Так, зупинялися! Біля порно-магазину.
Книгарня для дорослих.
Адам був дуже збуджений, коли побачив її.
Адам був дуже збуджений, коли побачив порнографію?
Так.
Єво, ти думаєш, що його дім під якимось брудним порно-магазинчиком у долині?
- Це воно? - Так, це те місце.
ВІДЕО ДЛЯ ДОРОСЛИХ НАЙКРАЩІ ЦІНИ В МІСТІ
Адаме! Адаме!
У вас є підвал?
Повірте, тут виставлено усе найкраще.
- Тут є чорний хід? - Жартуєте? Аякже!
Гарний хлопець! Гарний хлопець!
Що ми шукаємо? Це ж смішно.
Навіщо їм було будувати сховище під порно-магазином?
У 62-му, нічого цього не було.
Тоді тут стояли акуратні будиночки, з фруктовими садами.
Ми просунулися далеко вперед, правда?
- Я хочу додому. - Може він подзвонить?
Єво? Це, Адам.
Я хотів подякувати тобі за все, що ти зробила.
І сказати, що я...
що я бажаю тобі всього найкращого.
Бажаю від щирого серця, щоб усі твої мрії здійснилися.
І це, все, що я...
Це, все.
ВІДЕО ДЛЯ ДОРОСЛИХ КНИГИ ДЛЯ ДОРОСЛИХ
Ваша смердюча їзда!
Пішов звідси, п’яниця!
Адаме!
- На скільки ти хочеш виставити цього разу? - На десять років.
Це, набагато менше, ніж перший раз, але...
знаєш, Келвіне...
Навіщо взагалі блокувати замок? Радіації вже немає.
Щоб те, що зараз на горі, не перейшло на нас.
Я боюся, не радіації.
Мамо! Тату!
Познайомтеся, це міс Єва Рустакова.
Місіс Вебер.
Вітаю!
Містере Вебер.
Вітаю!
Адам розповідав мені про вас стільки хорошого.
Вибачте нам будь ласка, у нас гостей не було...
Уже давно.
- Єво, чим вас пригостити? - Мамо, нам з Євою треба йти.
Адаме, ви ж щойно прийшли.
Зараз, я нічого не можу пояснити...
але я хочу, щоб ви встановили замки на 2 місяці.
У вас припасів більше, ніж досить...
А потім ми по вас повернемося.
Але, я не розумію.
Я прошу вас повірити мені, навіть не розуміючи.
- Як скажеш, синку. - Звісно, синку.
Вони справді чудові батьки.
Просто неймовірно, що можна зробити, маючи необмежені кошти.
Можна звести будинки, всього за якісь місяці.
Це, як Едемський сад, вам не здається?
Треба тільки сказати: "Мене не хвилює, скільки це буде коштувати".
І, щоб справді не хвилювало.
Архієпископа Мелкера, довелося довго переконувати, що Адам не Бог.
Для нього, це був страшний удар.
Аж поки, я не показала йому свій проект найкрутішого...
в Лос-Анджелесі нічного закладу...
Це моє кафе і я буду вирішувати, що тут буде.
Усе, що під землею, теж має належати мені.
- Так? - Я поставлю свого хлопця на дверях.
Наш план був такий, повертати Адамових батьків на поверхню, дуже поволі.
Щоб вони не відчули дискомфорту,
а вже потім, сказати їм страшну новину, що не було ніякого ядерного голокосту.
Синку!
Ви колись бачили сина, який зробив би для своїх батьків більше?
Як тут гарно.
- Просто неймовірно. - Так.
Здається, у нас є все.
А втім, це мало чим відрізняється від нашого сховища.
Ні, Келвіне. Відрізняється. Повір мені.
Це чудово, синку.
Тату, я навіть не знаю, як тобі сказати...
Я довго відкладав цю розмову, але...
Тату, не було ніякої бомби.
На наше подвір’я, упав літак.
Я дивився старі газети.
- Ти впевнений? - Абсолютно.
Радянський Союз розвалився сам.
Холодна війна, закінчилась.
Що! Політбюро якогось чудового дня сказало: "Ми здаємося!"
Так!
- Такі справи. - Боже!
Ці комуністи - геніальні.
Треба віддати їм належне.
Ні, ми не скидати бомб.
Наша імперія зла взяла і розвалилася. Які ми нещасні!
Я впевнений, вони навіть попросили Захід про допомогу. Так?
Думаю, так.
Хлопці! Обідати! Печеня готова.
Ти мене, дуже насмішив.
- Тільки не кажи цього мамі. - Ні, ні.
Адам каже, що все дуже просто.
Спочатку батьки дбають про дітей,
а потім діти дбають про батьків.
Він каже, що так було завжди і так має бути.
Кляті комуняки! Як викрутилися.
Кожного разу, коли Адам мені таке видає,
я просто усміхаюся, плескаю його по коліну і виглядаю у вікно.
Навіщо руйнувати його мрії?
Вони ж такі - чудові!
Переклад: imonko Редагування (відповідно до озвучення Нового каналу): MutuLI
Для "Гуртом"
Більше фільмів, музики, програм рідною мовою на http://www.hurtom.com