Дон Жуан ДеМарко
Казвам се Дон Жуан ДеМарко.
Син съм на великия фехтовач Антонио Гарибалди ДеМарко,
който бе трагично убит, бранейки честта на майка ми,
красивата доня Инес Сантяго и Сан Мартине.
Аз съм най-великият любовник в света.
Правил съм любов с повече от хиляда жени.
Миналия вторник бях на 21.
- Добър вечер, господине. - Добър вечер, Николас.
Никоя жена в обятията ми не е останала незадоволена.
Само една ме е отхвърлила
и по прищявка на съдбата, тя е единствената от значение за мен.
Затова на 21 години аз съм решен да прекратя живота си.
Но ми остава едно последно завоевание.
- Може ли? - Всъщност чакам един приятел.
Закъснява, но ще дойде скоро.
Няма да се бавя.
Аз съм Дон Жуан.
Много забавно. Да няма маскенбал в хотела?
Не, аз съм дон Жуан.
Пряк потомък на благородното испанско семейство.
И прелъстявате жени.
Не, никога не се възползвам от жените.
Давам им удоволствие...
...ако те го пожелаят.
Разбира се, то е най-голямото удоволствие в живота им.
Има някои жени,
с фини черти,
с определена особеност на косата,
с извивка на ухото, подобна на раковина.
Тези жени...
...имат пръсти...
...със същата чувствителност като краката им.
Пръстите им усещат същото като краката им.
И когато докоснеш кокалчетата на ръката...
...сякаш плъзваш ръка по колената им.
А тази нежна, мека част на пръста...
...е сякаш докосваш ръце до бедрата им.
А накрая...
Всяка жена е загадка за разгадаване.
Но жената не крие нищо от истинския любовник.
Цветът на кожата й ни казва как да продължим.
Оттенъкът на розата, розов и блед.
Трябва да склоним листенцата й да се разтворят, като слънчев лъч.
Бледата и неравномерна кожа на червенокосите
иска страстта на вълна, разбиваща се в брега,
за да разбуним това, което лежи отдолу,
и да извадим пенливата наслада от любовта на повърхността.
Няма метафора, която вярно да описва правенето на любов с жена,
но най-много се доближава свиренето на рядък инструмент.
Дали една цигулка "Страдивариус" изпитва същия възторг,
когато цигуларят извади съвършена нота от сърцето й?
Всеки истински любовник знае, че най-голямото задоволство идва
дълго след като екстазът е отминал.
Тогава той вижда пред себе си цветето, разцъфнало от неговия допир.
Извинявай, че закъснях, мила, нямаше как.
Дано си се забавлявала и без мен.
И така. А сега трябва да умра.
- Здравей. - Здравей, Джак.
Как си, старче?
- Ами... - Качил си малко килца.
- Е, знаеш... - Какво знам?
Ядем от една и съща пекарна.
Съжалявам, че те занимавам, Джак,
но това е работа за супер-психиатър като теб.
Сериозно е решил да скача, наистина.
Защо е с костюм?
Той е Дон Жуан.
Иска да приключи живота си по бляскав начин.
Иска да изпратим най-добрия ни мечоносец да се дуелира с него.
Най-добре...
Най-добре Дон Франсиско Де Силва.
Наистина ли го каза?
Да, бях горе при него.
- Откъде да се кача? - Оттук.
Давай!
А така!
Ей!
Сигурен ли си, че Фройд е започнал така?
Откъде да знам? Аз съм тъп полицай. Ти си психиатърът.
Къде е Дон Франсиско Де Силва?
Няма да се бия с друг.
Къде е той?
Дон Франсиско Де Силва
замина на почивка в Майорка,
но аз съм чичо му, Дон Октавио Дел Флорес.
Това не върши работа. Трябва да загина от ръката на Дон Франсиско.
Аз съм Дон Жуан ДеМарко.
Онзи Дон Жуан?
Точно така.
А защо след толкова успехи великият Дон Жуан иска да загине?
Защото нямам за какво да живея.
Съвсем нищо ли няма?
Моята Доня Ана е всичко.
Значи се казва Доня Ана.
Сега разбирате защо трябва да умра.
Искам само да е от ръката на Дон Франсиско.
За да се запомни, че съм загинал славно от достоен противник.
Дон Жуан, тази млада дама, Доня Ана, сигурно е много специална.
Наистина бих желал да чуя за нея.
Не сте ли срещал жена, която ви вдъхновява да обичате...
...докато всяко ваше сетиво се изпълни с нея?
Вдъхвате я, усещате вкуса й
и виждате неродените си деца в очите й.
И знаете, че сърцето ви най-сетне е намерило своя дом.
Животът ви започва с нея...
...а без нея просто трябва да приключи.
Загубата на такава любов несъмнено е много болезнена.
Но защо да губиш надеждата и живота си, да губиш всичко?
Не забравяй, приятелю,
че силата на твоята любов,
силата на любовта на Дон Жуан е вечна и не може да се отхвърли.
Извинявам се за тази съвсем не-мъжка постъпка, Дон Октавио.
Моля.
Приемам.
Браво.
Добро утро, Джак.
ЩАТСКА БОЛНИЦА "УУДХЕЙВЪН" КУИЙНС
Бял мъж на 21.
Вкаран за 10-дни след желание за самоубийство.
Явно подтикнат от приключване на връзка.
Пациентът няма предишни опити за самоубийство.
Няма и записи от хоспитализация.
Няма записи за нищо.
Училище, затвор, майка, баща, родители. Нищо.
Това момче не е хич добре.
Има сериозни налудности
и вярва, че е друг човек.
Познаваме ли го?
Казва се Дон Жуан.
Тогава пак ще работя нощни!
- Успокойте се. - Не се шегувам.
Нека се успокоим и...
- Аз винаги съм лошия при... - Джак.
Кой го иска?
- Аз. - Чакай малко.
- Не се дразни. - Джак, чакай.
- Нали ще се пенсионираш? - Разбира се.
Но това би било една страхотна лебедова песен.
Звучи ми като дългосрочен случай, както го описа.
Ще го дам на Бил. Имаш ли време?
Чакайте... Нека... Чакайте една секунда.
Без да се обиждате, но искам да го обсъдим подробно. Може ли?
- Да поговорим по-късно? - Ще чакам с нетърпение.
Искам това момче.
Бъди разумен. Джак, напускаш ни след 10 дни.
- Момчето също. - Не, не.
Такъв налуден пациент не се лекува за седмица и половина.
Щом 10-те дни изтекат, ще го приемем за постоянно.
И ще трябва да го прехвърлим на Бил.
Ако преди една година ти бях казал, че ще го оправя за 10 дни,
- нямаше да се съмняваш. - Сигурно е така.
Значи не това е причината да го даваш на Бил.
Джак.
Вече месеци наред просто отбелязваш присъствие.
Вече си изтощен. Затова поиска ранно пенсиониране.
Не искаш "повече време, за да пътуваш с Мерилин".
Така че, Джак, не ми усложнявай живота още повече.
От кога се познаваме? Вече поне 25 години.
И през тях ти беше най-добрият лекар в това място.
Най-добрият. Всички го знаят.
Но вече е време да заминеш нанякъде.
Къде ще ходиш? При пирамидите. Страхотно е.
Пясък, небе, гледки. Ще си изкараш страхотно.
- Да можеше да си видиш лицето. - Джак.
Давам го на Бил.
Той ще танцува фламенко по главата на Бил, докато стане на тортиля.
И ще ти тежи на съвестта.
Искаш ли да поговорим защо се опита да се самоубиеш?
Искате Дон Жуан ДеМарко, най- великия любовник, да говори с вас?
Какво знаете за голямата любов?
Някога обичали ли сте жена,
докато от нея потече мляко,
сякаш току-що е родила самата любов,
и сега трябва да я храни или да се пръсне?
Някога вкусвали ли сте жена,
докато тя повярва, че може да е задоволена,
само ако изконсумира езика, който я е погълнал?
Някога обичали ли сте жена толкова пълноценно,
че звукът на гласа ви в ухото й кара тялото й да тръпне
и да се взриви с толкова нажежена наслада,
че само плачът я освобождава напълно?
Къде е Дон Октавио Дел Флорес?
Кой?
Моят домакин в тази вила.
Вила ли?
Вила.
Къде е Дон Октавио?
- Да не говорите за д-р Миклър? - Кой?
Защо мислите, че д-р Миклър е Дон Октавио дел Флорес?
Вие защо мислите, че Дон Октавио Дел Флорес е д-р Миклър?
Здрасти-здрасти, Уили.
Как си?
- Дон Октавио Дел Флорес? - Казах само...
Не, казал си му, че си Дон Октавио Дел Флорес!
- Боже. - Казал си на налуден пациент,
че си испански благородник от XVII в.
Нали трябваше да го сваля от сградата?
Изцяло твой е, Дон.
Чакай, чакай. Каза ли на Пол?
И още как!
Той какво каза?
Цитирам: "Джак го повреди, сега да си го оправи."
Много мило, че ми показваш стаята, Глория.
Да?
- Д-р Миклър? - Влезте.
Д-р Миклър, доведох...
Здрасти.
...г-н Жуан за неговия час.
Благодаря ти, Глория.
Мога да се върна след час и да го отведа обратно.
- Няма проблем, ще се... - Не ми пречи.
Ще мина оттук след точно един час.
- Глория, благодаря ти много. - Няма проблеми. Имам почивка.
- Много благодаря. - Няма проблеми.
Какво им правиш на тези момичета?
Боже мой.
Твоите хора ми взеха маската, Дон Октавио.
Нямат право. Никога не си свалям маската на публични места.
Разбираш ли последиците от това?
Не изцяло, но...
Ще бъда прокълнат.
Разбирам как това може да те разстрои.
Помисли как ще се почувстваш, ако поискат ти да си свалиш маската.
Нашите маски ни вкарват в доста бели, а?
- Ти откога я носиш? - Откакто станах на 16.
Поставих маската на лицето си
и се заклех да не я свалям в деня, в който напуснах майка си,
смуглата красавица Доня Инес.
Тук има едни хапчета и...
Бих искал да ги вземеш. Ще ти помогнат.
Хапчета против налудности ли?
Опасявам се, че ще трябва и двамата да вземем хапчета,
тъй като и ти си много налуден.
И какви налудности имам аз?
Някаква фантазия, че си някой си д-р Миклър.
Много ме разочарова, Дон Октавио. Много.
Виж сега.
По закон могат да те принудят да вземеш лекарството.
Ти си тук за 10-дневен период.
През тези 10 дни могат да правят, каквото сметнат за подходящо.
Аз не съм налуден. Аз съм Дон Жуан.
И ако не ми даваш лекарства през 10-те дни, ще ти го докажа.
Ами ако не ти повярвам, че си дон Жуан?
Тогава ще взема лекарствата...
...и може да ме задържите, колкото си поискате.
Споразумяхме ли се?
Имам ли 10 дни, за да ти разкажа историята си?
Добре.
Много добре.
Бях роден в Мексико.
На много ранна възраст стана ясно,
че у мен има нещо различно.
Самият аз бавно започнах да разбирам,
че моята игра не е като на другите момчета.
Когато бях на 10, привличането на момичетата и жените към мен
вече започваше да тревожи майка ми.
Тя ме представи пред Бога
и Го помоли да ме спаси, преди да стане твърде късно.
Но явно беше твърде късно.
Но уроците, които научих в църквата, имаха стойност.
На 12 години вече разбирах дълга, за който говореше Бог -
да споделяме благословиите си с по-нещастните от нас.
Доня Керида!
Една нощ гледах Доня Керида на прозореца в бельото й.
За пръв път забелязах
как женското бельо едва докосва кожата,
как се лее във въздуха, докато тя се движи,
как коприната се носи над тялото й
и леко докосва плътта й като ангелски крила.
Тогава разбрах как трябва да се докосва една жена.
- Испанец, италианец, или мексиканец? - Само това ли ще кажеш?
- Искаш да знаеш от къде съм? - Не.
Казваш се ДеМарко. Това е италианско име.
Отгледан си в Мексико.
Но говориш английски с кастилски акцент.
Акцентът ми е натежал от многото ми пътувания.
Добре, ще отговоря на въпроса ти. Бях отгледан в Мексико.
Баща ми е бил роден в Куийнс.
Казваше се Тони ДеМарко и беше италианец.
Кралят на танците от Астория.
Извинявай - баща ти е бил крал на танците тук, в Ню Йорк?
Баща ми отишъл в Мексико да работи за фармацевтична компания.
Тъкмо слязъл от автобуса
и вървял към близка хасиенда, за да попита за стая под наем,
когато видял майка ми за пръв път.
Нейните родители били погубени от болест.
Майка ми била по-млада и по-здрава и оцеляла.
Тя поела плантацията им.
Седнала на слънце на верандата,
с ярките лъчи в косата й, тя била такова красиво видение,
че отначало баща ми не повярвал на очите си.
Било любов от пръв поглед.
Те се прегръщали, целували и докосвали под лунната светлина,
и танцували до зори.
Не каза ли, че майка ти стояла на слънце?
Това е историята на баща ми. Майка ми казва, че било нощем.
На следващата седмица се оженили.
Баща ми взел името Дон Антонио
и станал "ел патрон", управник на плантацията за кафе.
Любовта им била като съвършена молитва.
Дори Бог не можел да я отрече.
Аз съм се родил точно девет месеца по-късно.
Казах му: "Правилно ли те разбрах?
Вече шест дни проучваш нашата кола.
Още нямаш представа какво точно й има,
и защо радиаторът все остава без течност.
Значи ще си я получим толкова развалена, колкото и преди.
Обаче искаш да ти платим 430 долара за времето,
през което не разбра какво й има."
И знаеш ли какво ми каза той?
Каза "Можем да продължим да търсим, г-жо Миклър,
но струва 65 долара на час."
Джак. Джак.
- Ами, плати му. Не знам. - Да платя ли?
Джак.
Къде се беше отнесъл?
Пол.
- Търсех те... - Малко пролет.
- За мен ли са? Носиш ми лалета? - Извинете, сестра. Тоест, Грейс.
- Джак, защо ми даваш лалета? - Искам да говоря с теб.
- Какъв е поводът за лалетата? - Майната му.
- Това момче е фантастико . - Радвам се, че ти допада.
Искам да обсъдим нещо.
Знам. Нека ти кажа какво направи тази сутрин.
Чакай, чакай, Джак.
Кога мислиш да почнем лекарствата на Дон Жуан?
Тук е вече два дни.
- Нали ще му дадеш лекарства? - Не знам.
Чакай. Той е налуден пациент. Лекарства?
Ако му дам лекарства, Пол,
никога няма да успея да вляза в света, в който е той.
- А светът му е чудесен и... - Добре.
- Без лекарства. - Добре.
- Временно. - Благодаря ти.
- Ако направиш едно нещо за мен. - Какво?
В момента...
...Дон Жуан влияе разсейващо на женския персонал в отделението си.
В неговата хасиенда повече сестри взимат валиум, отколкото пациенти.
- Ще направиш ли нещо по въпроса? - Погрижих се, уважаеми.
Не го мисли.
Време е за психиатъра ти.
- Кой си ти? - Новият помощник, г-н Комптън.
Наричай ме Роко, Казанова.
Не съм Казанова.
Аз съм Дон Жуан.
Да бе, да. Хайде, човек.
Влез.
Докторе, Дон Жуан.
Здравей, Роко. Благодаря.
Днес имам нещо специално за теб.
Това са зърната й, а това - венериния хълм.
Любовникът й целува очертанията на дупето й,
точно където се слива с горната част на бедрата.
- Нека минем към нещо друго. - Например какво, Дон Октавио?
Нека поговорим за това кой съм аз.
- Знам кой си те. - И кой съм аз?
Ти си Дон Октавио Дел Флорес, чичо на Дон Франсиско Де Силва.
И къде се намираме?
Не съм видял нотариален акт, но предполагам, че тази вила е твоя.
А какво би казал, ако някой ти каже,
че това е психиатрична болница,
ти си пациент тук, а аз съм твоят психиатър?
Бих казал, че гледа на ситуацията по много ограничен и банален начин.
Виж, питаш ме дали разбирам, че това е психиатрия.
Да, разбирам това.
Но тогава как мога да кажа, че ти си Дон Октавио
- и съм гост в твоята вила? - Как?
Като виждам отвъд това, което се вижда с очите.
Естествено, има и хора, които не споделят моето възприятие.
Когато казвам, че всички мои жени са ослепителни красавици, те отричат.
Носът на тази е твърде голям.
Бедрата на друга са твърде широки.
Гърдите на трета може би са твърде малки.
Но аз виждам тези жени такива, каквито са наистина,
възхитителни, бляскави, зрелищни и съвършени,
защото не съм ограничен от очите си.
Жените реагират на мен по този начин, Дон Октавио,
защото усещат, че търся красотата, която се крие вътре в тях,
докато тя надвие всичко останало.
И тогава не могат да избягат от своето желание
да освободят тази красота и да ме обгърнат в нея.
И в отговор на въпроса ти, за мен е ясно като бял ден,
че тази голяма постройка, в която сме сега, е твоята вила.
Тя е твоят дом.
А самият ти, Дон Октавио Дел Флорес,
ти си велик любовник като мен,
макар че може би някъде си изгубил пътя си...
...и акцента си.
- Да продължа ли? - Да.
Много добре.
Връщаме се в Мексико.
Майка ми, благословена да е, не се отказва лесно.
Като бях на 16, за последно се опита да ми внуши християнски ценности,
като ми намери учителка.
Преценката на майка ми не беше перфектна.
Доня Хулия беше на 23 и омъжена,
вярна и всеотдайна съпруга на Дон Алфонсо, мъж на 50.
Но Доня Хулия щеше да се чувства много по-добре с двама мъже на по 25.
"Възпявай Бог в тялото и духа си,
тъй като те са Божии."
Чувствата ми ме изяждаха ден и нощ.
Усещах в себе си мъчение, пареща рана, копнеж,
съчетан с най-неописуемото блаженство.
Но какво беше това?
Нямаше ли представа какво е?
Имах представа...
...но нищо категорично.
Баща ми знаеше, че мъжеството наближава
и започна да ме учи как да боравя с меча си.
Значи е имало доста бой с меч, докато си растял?
Бяхме в малко, изолирано градче, отричащо новите технологии.
Напред. Напад.
Забелязах, че усмивката на лицето на Доня Хулия я нямаше.
Беше заменена от тъга, по-сладка и от усмивката й.
Усещах, че Доня Хулия води вътрешна борба.
И моето положение не ставаше по-лесно.
Мислех само за Доня Хулия.
За да не полудея, се превърнах в метафизик.
Размишлявах над смисъла на истината,
на битието
и на Бог.
Мислех за графика за гибелта на слънцето...
...а после мислех за очите на Доня Хулия.
Никога няма да се съглася.
Никога няма да се...
Но някак си се съгласила.
Съгласи се.
Тогава изведнъж ме осени прозрение.
Как е създадено женското тяло и как му реагира мъжкото тяло,
огънят в слабините ми...
...нажеженото желание да се слеем в едно.
Всичко се събра в едно
в един ослепителен миг.
В живота има само четири стойностни въпроса, Дон Октавио.
Какво е свещено?
От какво е направен духът?
За какво си струва да живеем?
И за какво си струва да умрем?
И отговорът на всичките е еднакъв.
Само любов.
Доня Хулия беше първата ми любов.
Е...
...времето ни изтече.
А маската?
Обсесивно-компулсивно разстройство...
...с еротомански характеристики.
Потвърждавам налудното разстройство.
Потвърждавам депресията с обсесивни характеристики.
Евентуално истеричен характер.
Май искаш да се качиш горе.
Това пък как ти хрумна?
Защо слушаш опера?
Ти мразиш опера.
Имаш много, много красиви очи.
Ела тук.
Трябва да се качвам горе и...
Ще си взема калция, за да не ми се разпаднат костите.
И аспирина, за да не ми се запуши сърцето.
И "Метамуцил", за да не получа рак на дебелото черво.
И, разбира се, естрогена, за да излъжа тялото си, че съм на 23.
Ела тук.
Чао.
Какво правиш там?
Да го оставим за друг път?
Мислех си за младостта ни.
Вече нямаме поле за битка с прехода си.
Имам чувството, че просто сме предали живота си
на инерцията на посредствеността.
Какво стана с небесния огън, който осветяваше пътя ни?
Джак, не е така. Чуй ме, скъпи.
Знаеш, че този огън носи само неприятности.
Огънят се овладява много трудно.
Пламва и изгаря много енергия.
И после изведнъж изгасва.
Ще ти кажа нещо - това са глупости, защото...
- Не са глупости. - Напротив.
Хубава, стабилна, топла жар.
Това върши работа в дългосрочен план.
Няма огън - няма топлина.
Няма топлина - няма живот.
- Това е уравнението. - Не, не, Джак.
Да предположа ли, че изводът от всичко това е,
че няма спокойно да преминеш към пенсионирането си?
Ни най-малко.
От какво да се пенсионирам - от живота ли?
Слушай, още не сме започнали.
Имаме 12 рунда, а сега още сме в трети.
С теб ще избягаме оттук като Халеевата комета.
- Не мога... - Джак, чуй ме.
Какво става?
Напоследък си странен.
- Не знам. - Стига, кажи ми, Джак.
Не е тайна, просто не знам.
Имам чувството...
Напоследък лекувам едно момче. Мисли си, че е Дон Жуан.
Има костюм, и меч, и маска, и...
А кой е всъщност?
Не знам.
Обаче...
Влиза ми под кожата.
Ти си страхотна жена, наистина.
Знам.
Този път ще бъде хубав.
- Леле! Не там, мила. - Извинявай!
- Извинявай. - Леле.
- Какво е това, гребенът ти ли? - Извинявай.
- С шнола съм. - Чакай.
- Има зъби. - Не искам да се контузя.
Във всеки миг попадахме в обятията си.
Времето спря през тези четири месеца.
Нямаше ден и нощ, само моята любов и нейната.
Дон Алфонсо пък често пътуваше нанякъде,
за да се грижи за своята търговия,
и на практика можех да живея в къщата на Доня Хулия.
Наистина вярвах, че съм открил вечния рай...
... до една вечер.
Доня Хулия!
Сладко птиче мое!
Къде е той? Къде си го скрила?
За Бога, Дон Алфонсо! Какъв пиянски пристъп е това?
Как смееш да ме подозираш?
Мен, която самата мисъл за изневяра би ме убила!
Да, търси, колкото искаш!
Обиждай ме все повече!
Неблагодарен, лъжлив варварин такъв!
Сега доволен ли си?
Ще убия този човек.
Меча ми.
Къде ми е мечът?
Той ще ме убие.
Ще ме убие.
Бързо! Излез от градинската порта.
Ще те убия!
Не бягай!
Ще те убия! Ще те убия!
Тогава за последен път видях моята учителка,
прекрасната Доня Хулия.
Страхотно разкаяна, тя изчезна онази нощ и повече никой не я видя.
Дон Алфонсо бе посрамен от изневярата с 16-годишно момче.
За да си отмъсти, той обяви публично,
че с майка ми имат афера от много години.
Това, естествено, беше грозна и безочлива лъжа.
Баща ми бързо защити честта на майка ми.
Не се съмнявам, че баща ми лесно щеше да победи...
... ако не беше една фатална грешка.
Той погледна в очите на майка ми...
...и вече беше твърде късно.
Антонио!
Дон Жуан!
Господи, ще изгубя и двамата!
Ти уби баща ми.
Сега трябва да убиеш мен.
Прости ми, татко.
Разбира се, че ти прощавам.
Ти си моят син.
И така моят баща, великият фехтовач Дон Антонио,
загина в ръцете на майка ми, докато сълзите ни капеха по него.
Онази вечер, за да скрия срама си завинаги...
...сложих маска на лицето си...
...и се заклех никога да не я свалям пред друг човек.
Баща ми ме напусна твърде рано, Дон Октавио.
Така и нямах възможност...
- Чудесно. - Здравейте.
- Вие ли сте д-р Миклър? - Да.
- Подпишете тук. - Добре.
Задръжте за секунда.
Така...
Здравей, скъпа.
Джак?
Джак, какъв е поводът?
Извинете ме, госпожо.
Поводът си ти.
Не, наистина, Джак. Сигурен ли, си, че няма...
Красота.
Извинете, госпожо.
Джак.
- Къде е Роко? - А, Роко.
Премести се в Мадрид.
Мадрид ли?
В Испания?
После се чувства толкова гузно,
погълнат е от срам и затова си слага маската
и се заклева никога да не я свали, докато е жив.
Това не е ли перфектен мит?
Чудесна история е.
- Това момче е голяма работа. - Страхотно е.
И е като гръцки мит. Точно като гръцки мит.
Синът става потентен, сексуално активен.
Води до гибелта на баща си, когото замества, както се налага.
Трябва някой ден да стане мъж.
Но вината от заместването на мъжа, който му е дал живот и го е обичал,
е твърде голяма, непреодолима.
- Затова я крие, като носи маска. - Красота.
Време е да му дадеш лекарства, Джак.
Искаш ли да го побъркаш съвсем?
Напълни го с антипсихотични химикали
и след 48 часа ще имаш такава лудост,
че няма да я забравиш до края на живота си.
Казвам ти, Джак, той е шизофреник.
Не е Дон Жуан.
Откъде знаеш, че не е Дон Жуан?
Аз бях с момчето и знам...
Той казвал ли ти е при някой от сеансите ви,
че е живял при баба си в Куийнс?
- Споменавал ли го е? - Не знам такива подробности.
Преди около час ми се обадиха от отделението.
Моля те, Джак. Дай му лекарства.
- Пол, ти не разбираш... - Джак.
- Наистина... - Моля те! Успокой се.
- Той е твой пациент. - За Бога.
Имаш пет дни. Пет дни.
Ядосан съм ти.
Не забравяй за барбекюто в събота.
Много съм ти ядосан.
Добре!
Ти си!
Да?
Г-жа ДеМарко?
- Ало? - Аз съм д-р Миклър.
Говорихме по телефона за внука ви, исках да...
Доня Ана, само за нея говори.
Чака пощальона всеки ден, сякаш ще му донесе сладки.
Момчето е убедено, че е намерило истинската любов.
Той е по-лош и от баща си, Тони.
Тони, Кралят на танците от Астория.
- Това ли е баща му? - Да.
И е спечелил награда за танци?
Не сте ли чувал за него?
А продавал ли е лекарства?
Тони ли?
Тони не можеше да продаде и лодка на удавник.
Работеше за компания за химическо чистене.
Чистеше завеси и дивани.
А още ли е жив?
Не.
Джони нищо ли не ви разказа?
Тони загина при ужасна катастрофа.
- Преди пет години. - В Мексико.
Във Финикс.
- Не са ли живели в Мексико? - Никога.
- А къде е майка му? - Не мога да ви кажа.
Никога не сме били близки.
Г-жо ДеМарко, колко често сте виждали внука си,
докато е растял?
Само веднъж.
Джони беше на 6.
И само тогава сте виждали Джони през целия си живот?
Допреди три месеца, когато...
Отворих вратата...
...и на нея стоеше Зоро.
Видях се с баба ти.
Тя има странната идея, че се казваш Джон Арнолд ДеМарко,
че си израснал във Финикс, Аризона,
и че баща ти е загинал при катастрофа.
Интересна фантазия.
Ако я прави щастлива...
...е достатъчно безобидна.
Каза ми и още нещо.
Каза, че баща ти е работил във фирма за химическо чистене.
Искаш ли да ти разкажа някаква луда история като баба ми,
за да решиш, че съм здравомислещ?
Ако така ще мога да изляза оттук, ще го направя с удоволствие.
Но се носи един слух, че ти уж си психиатър.
И аз съм го чувал.
Тогава не разбираш ли, като видиш напълно ненормална жена?
Да не казваш, че баба ти си е измислила всичко това?
С няколко думи - да.
Тя мразеше майка ми, но това е нормално, защото баба мрази всички.
Затова стояхме възможно най-далеч от нея.
- Във Финикс, Аризона. - В Мексико.
И никога не си живял във Финикс, Аризона?
Не, не съм живял във Финикс, Аризона.
Ами смъртта на баща ти?
Казах ти как почина баща ми, Дон Октавио.
Тя се казва Чел... Няма да ти я взема.
Искам да ти покажа, че се казва Челси Стоукър. Пише си го.
Те не ползват истинските си имена.
Всъщност тя е моята Доня Ана.
Опитва се да ме научи на нещо.
Знаеш ли...
Веднъж лекувах един младеж, на твоите години.
Не щеш ли, той се беше влюбил в момичето от един плакат.
Беше много несигурен по отношение на жените.
И...
Опита се да се свърже с нея.
Звънял е в списанието сигурно сто пъти.
Накрая някой от списанието...
...го съжали и му даде телефона й.
И той й се обадил.
Провели едноминутен разговор, в който тя му казала...
...че никога повече не иска да говори с него.
И какво станало после?
Какво ли? Той се опита да се самоубие, това.
Доня Ана е истинска, Дон Октавио.
Искате ли да ви разкажа за нея?
Предполагам, че да.
Скоро след смъртта на баща ми,
майка ми решила, че най-добре да ме изпрати в Кадис,
сякаш презморското пътуване щяло да ме пречисти.
Тя самата се бе решила да се закълне
в манастира "Санта Мария", където е монахиня и до днес.
Изпрати ме като гълъб на надеждата.
Майка ми нямаше как да знае, че корабът е на измамници,
които не отидоха в Кадис , а в някакъв арабско султанство,
където незабавно продадоха всички пътници като роби.
Продали са те в робство в някакво султанство?
Точно така.
Бях закупен от една от четирите жени на един султан
и нейният евнух ме отведе.
Нямах представа защо ме накараха да се облека като жена,
но така замениха маската ми с друга маска.
Затова пазех клетвата си, като криех лицето си.
Султанът имаше харем от 1500 млади жени.
Затова задълженията на жените му бяха сравнително незначителни.
Представиха ме пред жената на султана.
Все още не разбирах защо трябва да съм в женски дрехи.
Може да станете.
А ти може да си ходиш.
Ти може да останеш.
Бавно започнах да развивам теория
защо точно бях доведен при нея.
Но все още обичах Доня Хулия.
Съжалявам.
Обичам друга.
Съблечи се!
Убийте ме, ако се налага.
Готов съм да умра, защото не мога да живея
с мисълта, че съм осквернил спомена за жената,
която съживи моето мъжество и го накара да пее.
То пее?
Бях готов да загубя живота си, но не и да унижа любовта си.
Как можех да изневеря на скъпата ми Доня Хулия,
която почти се бе отказала от живота си, за да ме обича?
Как можех да спя с друга жена,
след като бях отдал тялото и душата си на Доня Хулия?
Как да се отрека от чистотата на любовта,
която бях изпитал с моята Доня Хулия?
Всъщност се изненадах от това колко лесно преодолях миналото.
Приятелю, до този следобед вярвах,
че мъжът може да обича само една жена.
Бил съм сериозно заблуден.
Абсолютно невероятно ми се струва, че допреди няколко часа
Доня Хулия беше единствената жена на света.
А сега я има и величествената Султана Гюлбеяз.
- Какво тяло, какви гърди, гърди... - Ще млъкнеш ли?
Внезапно осъзнах опасността в моето положение.
Молех се да са открили къде да ме скрият,
за да не ме намери султанът.
По стечение на съдбата ,
решението им беше гениално.
Това беше Божието платно в цялата му прелест.
През следващите две години прекарвах дните си със султанката.
А нощите?
Нощите си прекарвах с 1500-те млади жени от харема на султана.
Ела.
Ела при мен, папагалче мое.
В края на двете години
забелязах, че вече нямах същия ентусиазъм като преди.
Това може да е проблем.
Стани, гълъбче мое.
Е, всички хубави неща си имат край.
Гюлбеяз , усетила опасността и за двама ни,
начаса уреди моето отплаване.
Бях се научил да обичам по хиляда начина,
всеки от тях - урок в душата на една жена.
Всяка една щеше да ми липсва.
Те бяха откраднали моя дух
и ме бяха изпълнили с радост като първия пролетен ден.
Искам...
Искам да чуя всички подробности,
но сега имам да свърша нещо.
Дали може да продължим утре?
- Разбира се. - Добре. Благодаря ти.
Много рано се прибираш.
Искаш ли да се качим горе?
Добре, давай!
Така, чакай малко.
Насам.
Какво стана?
- За нищо не ставаш. - Напротив, хванах три! Виж.
- Хванах три. - Добре...
- А кога е мой ред? - Аз хванах пет.
Знам, че хвана пет. По-добър си от мен.
- Хвана ли я? - Да!
Така.
Накрая идва моментът, който всички очаквахме - Дон Жуан ДеМарко.
Значи...
В тази връзка искам да кажа, че...
По-късно днес имам среща с момчето.
Мисля, че може това да бъде решаващата ни среща.
Джак, Джак, това не е конференция за лечението му.
а за изготвяне на мнение.
Трябва да знаем какво да правим с това момче, когато минат 10-те дни.
Да искаме ли съдията да го прати в институция, или да го пуснем?
Кое да бъде?
Не знам.
Няма да знам, преди да се видя с момчето.
Джак, той е самоубиец.
Не е самоубиец, просто търсеше помощ.
Нали не предлагаш да го пуснем?
- Не предлагам това. - Добре.
Тогава в понеделник съдията ще дойде за разглеждане.
Пак тогава ще се наложи да го прехвърлим на друг терапевт,
защото тогава е последният ти ден, Джак. Бил?
Готов ли си за това?
Ако взима лекарства, ще се справя.
Джак?
Ще взима лекарства.
Добре, ще му дам...
Не знам, 100 милиграма "Мелизак", четири пъти дневно.
Бил може да намали дозата,
когато спре да се тревожи, че пациентите му ще го нападнат.
Би ли му казал да престане?
А ако откаже, да го вържем ли за инжекция?
Ще го убедя да вземе лекарството, за Бога.
Какво толкова го мислите?
Той не е агресивен.
Трябва да тръгвам.
Не, не. Има още един въпрос.
Готови сме!
Бон воаяж , Джак!
"Днес е първият ден от остатъка от живота ти."
Влез.
Аз съм Доня Инес, майката на Дон Жуан ДеМарко.
Може ли да вляза, Дон Октавио?
Заповядайте.
Дойдох, щом епархията на Мексико Сити ме уведоми,
че синът ми им се е обадил.
Какво точно му има?
Ами... аз...
Много ви благодаря, сестро, че идвате в този странен момент.
Имам нужда от много важна информация,
за да мога да помогна на сина ви.
Как мога да ви помогна?
Например, истина ли е, че синът ви е израснал
с вас и съпруга ви в малко градче в Мексико?
Сан Луис, Коатцакоалкос.
Недалеч от Исукар де Матаморос. Чували ли сте го?
Повечето хора не са. Много е малко.
За да мога да помогна на сина ви, ми трябва известна информация.
Трябва да знам за Дон Алфонсо, за баща му, Дон Антонио,
и за вашите отношения с тях двамата.
Най-добре би било да обсъдите тези въпроси директно със сина ми.
Клетвата пред Бога не ми позволява да говоря за някои неща от миналото.
Мисля, че не бях достатъчно ясен, сестро.
Бях при бабата на сина ви.
Тя ми каза, че нито вие, нито синът ви сте живели в Мексико.
Каза, че сте се запознали с Тони в Куийнс, Ню Йорк,
и че доскоро е била виждала внука си само веднъж,
и то във Финикс, Аризона.
Също така каза, че преди пет години
съпругът ви е загинал при катастрофа.
Освен това...
Съжалявам.
Но трябва да разберете, сестро, че се налага да разбера истината.
Истината е вътре във вас, Дон Октавио.
Не мога да ви помогна да я намерите.
Не е ли точно такава, каквато я описах, Дон Октавио?
Да.
Съвсем.
Доня Хулия е станала монахиня в същия манастир.
Възможно е.
Казах на майка да се върне още днес, но ще ми липсва.
Тя наистина умее да ме свързва с действителните неща.
Защо си толкова сигурен,
че майка ти не е имала афера с Дон Алфонсо?
Майка ми не е имала афера.
Сигурно разбираш защо ми е хрумнала тази мисъл,
след като научих как е загинал баща ти.
Не ми стана ясно какво е имала предвид майка ти,
когато е извикала "Ще изгубя и двамата!"
Дали е имала предвид съпруга и сина си?
Или и двамата си любовници?
Майка ми не е имала афера.
Разбираш ли защо е нужно...
Млъквай!
Мислиш, че не знам какво става с теб, обаче знам.
Имаш нужда от мен за преливане,
защото твоята кръв се е превърнала в прах и е запушила сърцето ти.
Нуждата ти от реалност, от свят, в който любовта не е съвършена,
ще продължава да затлачва вените ти, докато животът в теб изчезне.
Моят съвършен свят не е по-малко реален от твоя, Дон Октавио.
Само в моя свят можеш да дишаш, нали?
Нали?
Да.
Прав си. Моят свят е...
...несъвършен.
Какво е това нещо, което става с възрастта?
Защо всички искат да извратят любовта и да я лишат от прелестта й?
Защо изобщо продължавате да я наричате любов?
Това ще бъде последният ни сеанс.
В понеделник се пенсионирам.
Тогава ще ти разкажа за Доня Ана.
И ти ще решиш дали да ме освободиш.
На втория ден, след като напуснах султанката,
корабът ни попадна в тайфун.
Само аз оцелях.
След дни дрейфуване в морето
се озовах на остров Ерос.
Тя беше на 17, невяста на природата.
Свежа и светла,
незапозната с чудото на физическата любов.
Красотата й не бе изградена от форми и очертания,
а сияеше отвътре като звезда.
Някои не вярват, че една душа, родена на небето,
може да се раздели на два духа и те да паднат като звезди на земята,
където през океани и континенти
техните магнитни сили накрая пак ще ги съединят.
Но как иначе да обясним любовта от пръв поглед?
Бяхме убедени, че под небето няма друг живот, освен нашия.
Вярвахме, че никога няма да умрем.
Трябва да ми обещаеш, че ще бъдем заедно завинаги.
Че винаги ще живеем на този плаж.
И че ако съдбата някога ни раздели...
...ще дойдем тук...
...и всеки ще чака цяла вечност...
...другия да се завърне.
Обичам те.
Обещай ми.
Обещавам ти.
Един ден поисках от нея да бъде моя.
Обичам те твърде много.
Но не мога да те обичам по-малко.
Не е от голямо значение...
...но ще носиш ли маската си през целия ни съвместен живот?
Заклех се да я нося.
Тогава искам само да ми кажеш какво предизвика тази клетва.
Разказах тъжната история за моята Доня Хулия.
И за миг не ми хрумна, че моята сладка Доня Ана е вярвала,
че аз съм се пазил за нея, както тя - за мен.
Чудесно, любов моя.
Ще приема, че не съм първата, ако със същата честност ми кажеш
колко други жени...
...е имало преди мен.
Това щеше да е идеален момент да излъжа...
...но истината е ужасен навик.
Като броя и теб...
...е имало...
...точно...
...1502.
Това число очевидно беше значително по-голямо, отколкото бе мислела тя,
и не беше лесно за асимилиране, макар че се опитваше.
Болката й прониза сърцето ми като кинжал и се молех за прошка.
Свалих маската си в жест на покаяние,
но напразно.
За да скрие унижението си , тя взе маската
и ме напусна завинаги.
И така завършиха приключенията ми,
а с тях - и шансът някой ден, като баща ми...
...да умра в ръцете на жената, която обичам.
Кой съм аз?
Седни.
Ти...
...си Дон Жуан ДеМарко...
...най-великият любовник в историята на света.
А ти, приятелю мой?
Кой си ти?
Кой съм аз?
Аз съм Дон Октавио Дел Флорес.
Женен за прекрасната
Доня Лусита,
светлината на моя живот.
А ти, приятелю мой...
...прозря през всички мои маски.
- Ето ви водата, докторе. - Благодаря.
Каза, че ми вярваш, Дон Октавио.
Аз вярвам, че ти си Дон Жуан.
Но много други хора не вярват.
Тогава ще направя, както искаш,
приятелю мой.
В понеделник се пенсионираш.
Какво ще правим след това?
Казвам ти, ще летим!
Опитвам се да ти кажа нещо. Тук ми харесва. Обичам си градинката.
Трябва да бъдем ято орли.
Не се виждам в тази картина.
Какво ти има?
- За какво говориш? - Не знам.
Трябва да разбера коя си ти.
Джак, знаеш коя съм аз.
Кой ти носи кафе през последните 32 години?
Виж, знам много за мръсните чаши от кафе и много други факти,
но трябва да знам всичко за теб.
Какво искаш да знаеш?
Искам да знам какви са твоите надежди
и твоите мечти,
които са се изгубили по пътя,
докато аз съм мислел за себе си.
Какво смешно има?
Мислех, че никога няма да ме питаш.
Добро утро, докторе!
Разбираш ли защо си тук, младежо?
Добре тогава.
Бих искал да ми разкажеш малко за себе си.
Къде си израснал,
защо искаше да се самоубиеш и как се чувстваш сега.
Роден съм...
...в Куийнс.
С родителите ми се преместихме във Финикс, когато бях малък.
Никак не ми харесваше.
Когато бях на 16,
баща ми загина при автомобилна катастрофа малко извън града.
Майка ми...
Тя имаше любовници и баща ми го знаеше.
Тя се почувства толкова гузна, че реши да стане монахиня.
И така, три седмици след смъртта на баща ми
тя замина в манастир някъде из Мексико.
И аз останах така.
Нямах къде да отида. Не знаех какво да правя.
И така, един ден...
Разглеждах едно списание...
...имаше снимки на едно момиче.
Знаех, че тя няма да ме хареса, какъвто съм, и затова...
Тогава четях една книга...
Една книга...
...и...
...реших да се превърна в Дон Жуан.
Обадих се в списанието.
Не искаха да ми дадат никаква информация.
Щях да се откажа,
но един ден улучих една жена, която работеше там.
Май беше стажантка, нещо такова.
Но жената ме съжали и ми даде номера на момичето.
Аз й се обадих.
Казах й, че сме родени един за друг...
...а тя ми каза, че съм ненормалник и затвори.
Реших, че животът ми е приключил и щях да се самоубия.
Или поне щях да накарам хората да мислят, че ще се самоубия,
за да получа някакво внимание.
Всъщност никога не съм имал намерение да се самоубия.
Благодаря.
Това беше много полезно.
Сега някой ще те заведе в стаята ти.
Доктори...
На мен ми изглежда като напълно нормално момче.
И аз съм си фантазирал за момичета от списанията
и няма да го пратя в лудница заради неговата фантазия.
- Ваша милост, той е подозрителен... - Пуснете го.
- Благодаря ви, съдия. - Ваша милост, имам записи...
Като негов лекар, аз съм съгласен с решението ви
- и ви благодаря. - Аз бях с него повече време!
Ще ти се обадя по-късно и да живеят лекарствата.
- Добре. Приятна ваканция. - Довиждане, Бил.
Беше ми приятно. Ваша милост, това момче...
- Той ми взима пациента. - Докторе...
Сестра, като началник на болницата искам да говоря.
Казвам се Дон Октавио Дел Флорес.
Аз съм най-великия психиатър на света.
Излекувал съм над хиляда пациенти.
Лицата им витаят в спомените ми като летни дни.
Но най-силно е лицето на Дон Жуан ДеМарко.
Затова не беше такава лудост, че се озовахме на един самолет,
летящ към остров Ерос.
Беше като райската градина преди падението.
Всичко изглеждаше възможно.
И как приключва нашата приказка?
Неговата Доня Ана, момичето от списанието...
Дали е чакала цяла вечност на плажа
той да се върне, както си бяха обещали?
Защо не?
За съжаление трябва да докладвам, че последния пациент, когото лекувах,
великия любовник Дон Жуан ДеМарко,
страдаше от напълно нелечима форма на романтизъм.
И дори по-лошо - силно заразна.