Autor jsem já a nezměním ani slovo své hry...
Nezaprodám se komerčnímu trendu!
Nehádám se s tebou! Hádám se snad s tebou?
Tvá hra je skvělá. Je ze života. Je tam odkaz. Je tam konfrontace.
- Chopte se jí coby producent. - Vyloučeno, to by byl krok vedle.
- Davide, ta hra je přece o hlubině bytí. - Ale nikdo nepíše o té odvrácené straně.
- Divadlo musí diváka nejen zabavit...
- Ale promluvit i k jeho duši. - Ale no tak.
No tak tohle není žádná literární kavárna v Greenwich Village. Tohle je Broadway.
- Ale snad věříte mojí hře! - Co ti na to mám říct Davide?
Bez komentáře. Leda že bych našel režiséra, který by o to měl zájem...
- Vyplašil bych všechny, co nás podporují-- - Ne, ne, ne. Já režíruju.
Ale kecko jeden, prosím tě, co ty máš za sebou.
Nechci vidět svou hru zničenou. No jak dopadli moje poslední hry.
Dva scénáře slibovali bizardní úspěch...
a já musel sedět na zadku a koukat jak herci przní moje dialogy a rejža pak dodělal zbytek!
No jo já vím. To jste vy umělci.
Ovšem za okny je skutečný svět. To je pěkná kruťárna hochu.
Na co čekáš? Postřílej je!
Padla, jde se na svačinu.
- Mám hlad jako vlk. - Žvanec je prima nápad.
De se k Tonymu, mám tam rozehraný kulečník. Hrozně mě láká ta nová Ansonia.
- No tak mu to řekni ty... - Co mi poroučíš, jseš snad poručík.
- Já ten kulečník nemůžu dát k ledu. - Prosímtě číči? Nechceš mu radši pohlídat děvče pana Valentyho?
Tu holku nemůžu ani vidět.
- Prosímtě ten klobouk.
- Valenty tu je? - Ano támhle.
-Máte plno. -Máme plno každý večer.
- Támhle sedí. - Monday night I sat alone
- Hotovo. - Tím pádem to pouštím z hlavy. Kolik?
- Čtyři. - Problém je vyřešen.
Kustabeck chce odvetu. Se zlou se potáže.
- Možná. - Poslouchej, pozice je daná.
- Ovládli jsme střed města. Myslím že, eh... Máme to pod palcem.
Jsem naštvaná! Naštvaná jak brigadýr?
Si buzeruj ty svý torpédoborkyně, ale já už toho mám akorát tak dost!
-Tak co zase máš? - Já už se nechci tlačit ve společný šatně.
A štve mě sunout se dovnitř bokem, protože čelem to nejde.
- Kačeno! - Jsi v nejlepší taneční skupině v New Yorku.
- Hovno! Hovno! - Co bys ještě nechtěla.
- Nebuď taková Olivo. - Co?
- Olivo, máme výročí ne? - Ani omylem, my výročí nemáme.
-Začínáš být senilní. -Je 28. září. Dneska je to půl roku.
- A co? - Přece si pamatuju den našeho seznámení...
Toho rána přece zlomili nohu Joey Benjaminovi.
- Půl roku? Půl roku! - Jo. Půl roku.
- To už celýho půl roku hákuju v tomhle hnus báru! - Olivo. Něco jsem ti přinesl.
- Co to je? - Otevři to.
- Ne otevři to ty. Nevidíš, že se převlíkám - Já to tedy otevřu. Hele. Koukej.
- Co je to? - Perly! Co by to asi bylo?
- Perly jsou bílý. - Tydle jsou černý.
Hele nekecej! Já ještě neslyšela o černejch perlách.
To že jsi o něčem neslyšela ještě neznamená, že to neexistuje.
Kdo si mzslíš že jsem? Totální husa? Jsou černý prokrystapána.
- Jsou tutově ze skaženejch ústřic. - Těm perlám nic není.
Černé perly, jsou vzácné-- Co? Černé perly musí být černé!
- Oh, ano, ano, ano. - Miláčku nebuď na mně zlá. Víš, že tě tak miluju.
Kdybys mě tak miloval, nenecháš mě mořit jako řadovou tanečnici.
Já chci být herečkou, páč mám ohromnej talent.
Budeš herečka, koťátko. Veliká herečka, to ti slibuju.
- Ano. - No tak. A teď se hezky převleč, zajdeme si do Harlemu.
- Do Cotton Clubu? - Kam jinam, baby.
Říkám ti, kdyby přečetli můj scénář, padnou na zadek, což se jim nechce.
- To je nepodstatné. - To není nepodstatné!
Chci zdůraznit že...
žádný skutečný velký umělec nedošel za svého života uznání.
- Žádný? - Ne, ne.
- Flendere. - Třeba, uh... Van Gogh nebo Edgar Allen Poe.
Poe zemřel zcela chudý jen s kocourem stočeným u svých nohou.
Davide, nevzdávej to. Třeba ti daj producenta in memorian.
Dodnes nehrál jedinou mojí hru.
- A to píšu jeden kousek ročně, už celejch 20 let. - Ty jsi génius.
Prosťáčci i intelektuálové chápou tvé dílo jako geniální všestranost.
- To znamená že jsi génius. - Bezedná je propast pochybností.
Já maluju jedno pádno týdně. Pak se na to kouknu a rozřežu ho žiletkou.
- V tvém případě tu žiletku chápu. - Já věřím v Davidovy hry.
- Ona věřit musí neboť mě miluje. - Ne, neboť jsi geniální.
Je tomu deset let, unesl jsem jí z Pittsburghu z rodné střední vrstvy...
a stáhnul jsem jí do pekelný mizérie vid?.
Elleno, jestli je na tebe hodný, nech si ho.
Ovšem, ženy se dopouštěj chyb, zamilují se do umělce--
- Hej, posloucháte mě? - Jo, jo.
- A milují umělce a ne chlapy. - No to snad není chyba.
- Proč chyba k čertu? - Umělci tvoří muže.
Má pravdu. Nemůžete je oddělovat. Ne, podívejte. Řekněme že hoří dům...
a vy máte možnost zachránit jen jednu věc:
buď jediné vydání Shakespearových dramat, nebo spisek neznámého člověka.
- To nemůžeš-- - Co uděláte?
- Přece nepřipravíš svět o dílo velkého klasika. - Správně.
- Tohle je nevhodný příklad.
To není nevhodný příklad! To je umění! Tohle je život!
Peníze máme. Tu hru zmákneme.
Co? Kdy? Jak?
Jeden pracháč na sebe vezme finance.
Starý kamarád no. Já jsem v Cotton Clubu. Potkal jsem ho tu.
- A bez problémů? - No, uh--
Sejdeme se zítra a dáme řeč jo? Lázně Luxor. Ve dvě.
Nejsi ty cvok? To mám dát tu hlavní roli nějakému amatérovi?
Řekl jsem hlavní? Řekl jsem hlavní mistře géniusi?
- Hlavní roli producentově milence? - Řekl jsem hlavní?
Já řek roli. Part. Třeba doktorku Philipsovou.
- Psychiatrička? To je klíčová role.
- Ale di, takový štěk. - Mimochodem, kdo je ta Oliva Nealová?
Oliva Nealová? Vždyť ani nevím jak vypadá, natož jestli umí hrát.
On tvrdí, že z ní bude veliká herečka.
Protože jí miluje. Mimochodem, co je to za chlapa?
- Jmenuje se Nick Valenti. - Jméno neznám, co dělá?
- Řekněme, že tahá za špagátky. - To se mi nějak nelíbí.
- Chceš, aby se tvá hra dostala na jeviště? - Předně chci vidět jí.
- Setkat se můžete.
- Neboj se uvidíš jí. - Ta doktorka je velké sousto.
Ta role není to hlavní. Je to jen malý part. KJoho chceš do hlavní role?
- To nevím. - A co Helen Sinclairová?
Oh, přímo divá. Ta by byla skvělá. Ale nevezme nám to.
Ale proč by ne? Poslední tři roky má jen štěky v propadácích.
To ano, ale je to velká herečka.
Byla.
Byla by skvělá, dokonalá. Čestné slovo.
- Dala by tomu oheň, šťávu. Byla by skvělá. - Fakt si to myslíš?
- Jsem rád, že si to myslíš. - A vezme nám to?
- Scénář jsem už poslal jejímu manažerovi, Sidney Loomisovi. - Poslal?
- Neměl jsem? Námitky? - Ne, ne.
- Klidně povídej, neměl jsem se s tebou nejdřív poradit? - Ne ne, vůbec ne.
- Tak teď zase vážně. Kdyby něco tak řekni. - Ne, vážně.
- Helen Sinclairová... opravdu.
- Je skvělá. - Nezbývá než doufat v úspěch.
To je snad špatný žert!
Já že mám hrát naivní domácí puťku, kterou podvádí její manžel?
Nevíš kdo já jsem? Nevíš koho reprezentuji?
- Já jsem Helen Sinclairová! - Definitivní! Jedinečná Helen Sinclairová.
Na první pohled jasná Helen Sinclairová! Kdo by se té role zhostil víc?
- Co ten režisér? Prý je to novic! - Sám autor.
- Dvou flákot. - Julian řekl, že tyhle scénáře zkazil režisér.
Julian Marx! Já hraju Belasca nebo Sam Harrise.
Kašlu na židáčka co se převlík za producenta.
Můj exmanžel říkal, že "když jdeš dolů, jdi dolů s těmi nejlepšími."
- Který konkrétně? - Oh, to už nevím, ale myslím, že nosil knírek.
Ovšem samotní autoři bývají zpravidla nejlepšími režiséry svých děl.
Já a puťka! Side, ta druhá má mnohem delší part.
I ta psychiatrině je lepší role.
Postava Sylvie Postonové je hlavní.
Sylvia Postonová. I to jméno páchne Lisolem!
Já hrála Electru! Já byla Lady Macbeth!
Beru hry Noela a Phila Barryho a když to nejde jinak, tak alespoň Maxe Andersona.
Heleno, poslouchej mě. Tohle je významná role. Navíc drama.
Teď ruku na srdce, Heleno. Už dlouho jste si neškrtla.
- Velmi, velmi velmi dlouho. - Já jsem ale hvězda!
Nehraju puťky, ani panny.
Jste hvězda, protože jste skvělá, vy jste hvězda.
- Ovšem dovolte mi poznámku Heleno.
Za poslední roky jste proslula...
coby piják a bez urážky.
Od silvestra jsem si skoro nelízla.
- Myslíte čínského silvestra. - No jistě.
Jsou to dva dny, Side. To je u mně výkon.
- Co je to, Josette? - Dodávka květin.
Ukaž to sem prosímtě.
Heleno, nabídky na velké role už dávno nejsou to co bývali.
Poslal je David Shayne.
Malý umělec v uctivé prosbě o vzkříšení stěžejní postavy mojí hry...
- Jak je? - Já slyšel, že je skvělý. Že prý hotový génius.
- Mé jméno bude v neonech. - Co ještě?
- Budu mít poslední slovo. A samostatnou šatnu. - To je samo sebou.
A vlastního fotografa.
Toužím sice po vzletné roli.
Ale sejdu se s Davidem.
Proberu s ním scénář a snad najdem cestu jak to vyšponovat. Hmm?
Proč jsem tak nervózní?
- Ubohá Clara Bow, neměla to snadné. - Byla to kusanda.
- Já bych se upsala čertu dostat se k filmu. - Neschází na to dost.
Myslíš, že bys někdy promluvil s panem Valentym?
- Pan Valenty zná každýho. Umí v tom chodit. - Tak to je fajn.
Povídá se že udělal Olive Nealové udělal hvězdu.
Jeď, jeď, jeď!
Kde se to stalo?
Koho dostali? Oh, né!
No dobrá, já tu budu s Olivou asi hodinu.
Sežeň pár kluků a pak mi zavolej ohledně Masucciho.
- To bude odpověď Leo Kustabeckovi. - Hele!
- Říkal jsi hlavní role, a tohle je jenom štěk. - Jistě.
- Teď nemám čas. - Je to malá role. Tohle je zlej sen.
- Dostali Vinnyho a Sala když vycházeli z kina. - Počítala jsem řádky.
- Sylvia Postonová je hlavní postava. - Slyšela jsem co jsem řekl?
- Já nechci přištěkávat. Chci být přece ta hlavní. - Julian řekl že budeš lékařkou.
- Doktorka. Kašlu na felčarku. - Hlavní doktorka. To je velká role.
Ale hlavní doktorka není hlavní role.
- Tímhle mě nenachytáš. - Ty bys neskuhrala víc ani kdyby tě věšeli na laně.
- Poznám podle scénáře hlavní roli, todle není hlavní role.
- Hlavní je na samostatný stránce a má hodně scén. - Haló? Oh, Vito.
- Slyšim. Svolej celej klan do garáže. - Hlavní má všecky líbací scény.
- Ne, to se musí vyřešit ještě dnes! Co že řikáš? - Hej!
- Nechceš tu práci na chvilku odložit? Teď mluvím já! - Zavolej mi pak.
- Mám potíže. - Tvý potíže mě nezajímaj.
- To myslíš že jenom chodím a platím účty? - Tvoje věc.
- Moje věc je i to, že chceš bejt hvězda Broadwaye. - No dobře dobře, hlavně to moc nekomplikuj.
- Chráním hlavně tvoje zájmy děvče. - Slečna Olive?
- Je tady pan Marx a-- - Já vim, vim. Pošli mi je sem, Venus.
- Poslouchej. Až sem přijdou... - Co?
- okouzli je trochu, baby. - Kouzlo potřebuješ hlavně ty.
- Nalhal jsem jim, že jsi skvělá herečka. - Já jsem skvělá herečka.
Nick Valenti! Zde je David Shayne.
- Davide, jak se máš? - Ahoj. Já jsem Oliva.
- Tohle je Oliva Nealová. - Moc mě těší, extrémně, enormě.
- Pojďte dál. Dál. - Jen dál.
- Hej, Davee, přečetla si váš scénář. A tvrdí že je úžasný. - Ano, četla jsem vaši hru.
Je burcující, turbulentní a strhující..
Těší mě, těší mě, těší mě, těší mě.
Ona je to velká herečka. Jenom potřebuje rozjezd.
- Jak dlouho jste slečno, uh-- - Oliva. Oliva. Oliva.
- Říkejte mi Oliva zlato. - Kouříte? - Ne.
- Oliva, ah, jaké zkušenosti? - Mám četné zkušenosti.
- Dobře, uh-- - Oh, nemá žádné zkušenosti.
- Ale jo. mám. - Ale je přirozená.
- Přirozená jsem, a zkušenosti mám. - Oni se neptají na tanec Olivo.
- Nemyslíte tanec ne?
Ona začínala v klubu jako striptérka, měla takovej proužek látky mezi nohama.--
- Hele! Tak zaraž! Oni přišli na kus řeči ke mně! - Chci jenom prolomit ledy tak neječ.
- Kdo chce skleničku? - Dvojitou čehokoliv.
- Ne, já mám vředy. - Venuše, dvojitou Whisky.
- Přines to dvakrát, Venuše. - To je ten modrej patok, nebo ten zelenej?
- Ten silnej, mudrcku. - Jo, ať žije prohibice, že jo?
- Už jste v něčem hrála slečno? - Zlato, zlato. Ano, To se ví že hrála.
A sice v nejednom hudebně muzikálním revue. Připálíš mi laskavě?
Bože, ten má ale způsoby. Gentleman.
Jo, třeba muzikál ve Wichitě.
Jistě znáte, jmenuje se "Vyčůrat". Já měla sólo.
- Dvě čísla. Dvě různá čísla.
Ještě mi není dvakrát....
Je mi mdlo, omlouvám se.
Jo, dost by mě tedy zajímalo, kdo hraje postavu tý Sylvie Postonový?
Helena Sinclairová.
Helena Sinclairová? Tu teda neznám.
- A znáte divadlo? - Na co míříte tím dotazem?
Tak hele, hlavně žádné výmysly!
Řekni Masuccimu, že jestli odmítne tuhle hru, zpřerážím mu všechny kosti v těle!
Hale, Nicka si nevšímejte. On jen ventiluje svojí depresi.
Roztrhnu ho jako hada. Jedu tam a udělám z něj deset malých černoušků!
- Slyšel jsi? - Copak? Chcete se projít?
- Ne! - Potíte se jako vepř.
- Nával. Cukr v krvi, občas zakolísá. - Cukr v krvi?
- Co to znamená? - Olivo, vy-- k herectví máte vztah?
- K smutnýmu. - Chápu, k tragedii.
Nějak tak, a už vím jak ten váš kus vypíglovat.
- Přímo nápad? - V kině jsem pečená vařená, mohla bych psát scénáře.
- Mám milion skvělých nápadů. - Spalte to Číči! Povídám spálit.
- Chci aby to vypadalo jako požár! - Mám křeč.
- Kdy? - Křeč?
Jsem celý strnulý. Promiňte jdu.....
Oh, ne, ne, ne. Nechoď.
Hej, Venuše, kopni nám sem tu rundu!
Uh, uh, Olivo, jak dlouho se zajímáte o herectví?
Hele, frajere, já nepřijela do tohoto města abych byla barová tanečnice.
Cecky a zadek. Cecky a zadek. Nic jinýho je nezajímá. Děkuju.
Hele, neřekla jsem, abys přihrála předkrm?
Jako předkrm si dycky dáte panáka. A hned na to svojí rundu..."
a že je vám to málo, zalejete i druhou nohu!
Oh, meleš pátý přez devátý. To proto, že neznáš numera.
- Vždyť neumíš ani počítat. - Ale mám spočtýno, že vy máte dopito!
Sehnat dobrou posluhu je kumšt.
- Já se omlouvám chlapci. - Mě je zle, je mi hrozně
- Mám nějaké potíže s firmou. - Opravdu? Jakou pak máte firmu, Nicku?
- Stavební, jmenuje se "nestrkej nos do cizích věcí...
- a buď rád, že jsi naživu". - Hehe.
- Chápu, chápu. Děkuju. - Takže taková je ta moje firma.
Nejsem ve své kůži, bohužel. Půjdu...
v sanatoriu se mi dostane potřebné pomoci.
- A my si o tom všem promluvíme později. Jdeme, Juliane? - Dobrá.
- Oh, no problem. - Klapne to.
- Na Broadwayi to bude určitě velkolepá událost. - Díky.
Absolutně ne! Ne!
- Ty jí vypracuješ. Dám na to krk. - To je vyloučeno!
Dostane to cenu. Bude to prostě trhák..
- To se nestane! - Ty herci jsou tvoje loutky.
Juliane, vy jste se zbláznil?
Vy věříte, že tahle ženská může hrát psychiatra? Ta věc s tim nekližé? Ten její hlas?
- Její hlas, to její eloí eloí. - Tak dobrá.
- Ta ženská je krysa-- Chápete mě? Tuhle nikdy!
Ne, jdeš do reality mistře umělče, tohle je svět džungle. Tohle není svět snů.
Pokud chceš svojí hru na jeviště, musíš udělat nějaký ten ústupek.
Život není perfektní. Neboj. Věčně netrvá.
Pokud tohle nehodláš akceptovat, tak se raději sbal a jeď do Pittsburghu.
Já se Zaprodám! Zaprodám se.
- Jsem zaprodanec. - David.
- Co se stalo?
- Jsem děvkaaaaaaa! - Oh, můj bože!
- Jsem prostitut! Jsem sprostá děvka! - Davide, kontroluj se.
- Ještě na tebe někdo zavolá policii.
Davide. Oh, můj bože! Vypadáš hrůzně.
Oh, je mi strašně zle.
Prosímtě, uklidni se. Vzbudíš Finkelsteinovi. Nechceš aspirín?
- Davide. Davide. - Oh, můj bože! Moje umění! Mé dílo!
- Chci ten úspěch tak moc? - A co je s ním?
- Davide. Vrať se do postele. - Odpovím si sám. Ano chci.
- Prosím tě vrať se do postele. - Já řek ano.
- Prosím tě vrať se do postele. - Je to smlouva s ďáblem, a neúspěch je...
- Musím angažovat tu holku. - Komu máš volat ve tři ráno?
Haló, Juliane? Tady David. Co ta mužská role?
Oh, bóže kluku.
Jsou tři hodiny ráno.
- Navrhuju Warner Purcella. - Ne, je při těle.
Viděl jsi ho teď někdy? Ten chlap je jako hora masa.
Na tom nezáleží. Mluvil jsem s jeho managerem...
za měsíc to schodí a bude fešák.
Chci ho na poručíka Masterse. Jinak se s tím nevyrovnám.
Ten kompromis mě totálně zhroutí.
Chci Warner Purcella a Helen Sinclairovou, a tak... Jinak nepřežiju tu molinu!
Ne, ne Warnera kdeže. Ne.
Na toho bych dvakrát nevsázel.
Ať nejdřív přehodnotí ty svý návyky a začne s dietkou.
Ale v době naší premiéry v Bostonu, bude pořád jako zadnice mojí tchýně.
Ne! Ne, už žádný kompromisy! Je to moje hra a já ho chci!
A já ho chci, a chci a chci a nejsem děvka!
- Davide, Davide, Davide! - je mi fajn.
Příští týden začíná Oliva zkoušet to představení.
- Dohlédni mi na ní. - Jo.
Chci mít jistotu, že s ní zacházejí slušně.
Lidem od divadla dvakrát nevěřím.
Představení mě bude stát balík, tak chci aby to za něco stálo.
- Touží se stát hvězdou. - Jo. Jo.
- A já jsem jí to slíbil. - Pane Valento, ne že to nechci říci ale--
Číči, máš to úkolem, co uděláš?
Sklapnu.
Pondělí, 10. září.
Dnes tedy začíná zkouška hry, kterou osobně režíruji.
Možná, že moje zkušenosti budou co platné ostatním...
neboť lépe pochopíme hlubinu mých idolů: Čechova a Strindberga.
Zkouška začíná přesně v deset ráno.
Warner Purcell dorazil jako první prosycen dobrou náladou, kypící humorem.
- Zdravíčko! - Warner Purcell. Vítám vás, jsem David Shayne.
- Oh, Davide, jsem šťasten, že vás poznávám. - Děkuji.
- Úžasná hra. Precizní dialogy. - Hlavně že jste přijal roli.
- S radostí. - Asistent režie, Mitch.
- Mitchell Sabine. Zcela k vašim službám. - Mitchelli, vítám vás.
- Výborně. - Máte šatnu číslo dvě.
- Milé. - Tohle je moje asistentka, Lorna.
- Dobrý den, moc mě těší. - Lorno, těší mně.
Mohu nabídnout kávu, doutníky případně uzeného lososa.
Um, Mitchelli, mohu vás poprosit pouze o horkou vodu a citrón?
- Ale zajisté. - Děkuji vám.
- Jistě znáte Juliana Marxe. - Oh, Juliana, ano.
- Naše meče se zkřížili. - Warnere, vypadáš skvěle.
Eden Brentová, představitelka druhé ženské role.
Měla neuvěřitelnou vitalitu.
Dobrý den! Dobrý den! Nevstávejte. Nevstávejte.
- Na první zkoušku nesu dárečky pro všechny. - Jak roztomilé.
Nestojí to za řeč. Je to jenom mýdlo, slaměnky a vodka pro vás.
- Že neznátepana Wooflese? - Ne. Ne.
- Co se tak tváříš. - Ahoj, pane Wooflesi.
Oh, opatrně. Je to čivava...
ale koluje v něm krev dobrmana a tak pozor na kalhoty.
- jen žertuju.
- Myslím, že Lornu už znáte. - Ano, mluvili jsme spolu po telefonu.
Vy asi ještě neznáte našeho poručíka Masterse. Warner Purcell.
- Je mi ctí madam. - A přízvuk anglicky?
- Jako konzervativní angličan svůj přízvuk pěstuju.
A co ty broučku, nechceš bumbinkat mlíčko?
- Ale to je zbytečné, hamá z talíře ze stolu.
- Přece žert, drahoušci.
- No prosím. - Juliane, jak ráda vás vidím.
- Jak se vede? - Pana Marxe znáte. - No aby ne.
Já jdu prostředkem, ano?
- Odložíte si psíčka-- - Ne, ne, ne, ne, ne.
Je to robátko.
Olive Nealová vstoupila jak jinak než jako hurikán.
- Musíš se na mně pořád tak lepit? - Pan Valenti nařídil, abych ti byl v patách.
Jezdíme dokola jak blbci čtvrt hodiny.
Já ti řekla Belasco, ne Morosco, ty hlavo skopová!
- Ahoj, Olivo. - Nazdárek.
- Tohle je doktorka Philipsová. Olive Nealová. - Ráda vás vidím.
- Juliana už znáš. - Ano.
- Moje asistentka, Lorna. - Ahoj.
- Eden Brentová, Kristen. - Ah, rozkošný psík.
- Warner Purcell. Poručík Masters. - Těší mě, těší mě, těší mě.
- Asistent režie Mitch. - Mitchi, ahojki, ahoj, ahoj, ahoj.
- A vy jste? - Jsem tu s ní.
- Je se mnou. Heh. - Dobře. Dobře.
Za chviličku zkoušíme, takže--
Hele ty buvole, zaparkuj se támhle v koutě....
a koukej si tam trošku schrupnout.
- Co? - Nevidím moc rád jsou-li cizí lidé u zkoušek...
- duše herce je citlivá, takže já bych... - Co jsi to řekl?
- No já-- - Hej, hej, kdo si? Kdo jsi?
- No tak, prosím vás - Jsem režisér.
- Kdo je to? - Počkejte na moment.
- Jsem režisér té hry. - No tak, tak moment, pan, uh--
- Číč. Jsem Číč. - Pane Číči, předně--
- Ne, nejsem pane Číči. Rozumíte mi?
- Čič. Krátce. Čič. - Číč.
Posaďte se dozadu, začneme zkoušet-- Kamkoliv.
- Děkuji. - S tím si užijeme.
- Budu se držet zpátky. - Nebude nikoho obtěžovat.
Bude se jenom dívat.
Je to můj bodyguard.
- Vítejte. - Ahoj.
- Promiňte mi to zdržení. Často to nedělám. - Oh, jistě.
- To je pro vás. - Oh, vonný pudr. Můj oblíbený.
- Děkuji. Jste kotě. - Oh, ne, vy jste větší.
Helen Sinclairová přišla o půl hodiny později ale měla dobrou omluvu.
Prosím, odpusťte mi. Mojí pedikérku ranila mrtvice.
Přitom ovšem držela v ruce pilník, který mi vrazila do nohy.
- Muselo se to bandážovat. - Oh, nebožátko moje malé.
Jak ráda vás vidím.
- Všichni prosím známe a ctíme Helen Sinclair. - Jsme staří přátelé.
- Děkuji mnohokrát. - Slečno Sinclairová, tohle je Mitch.
Oh, ano, ano. Oh, můj ty skutku. Já jsem vskutku zde.
Oh-ho, koukněte. Hleďte. Pohleďte.
Moje staré divadlo.
Můj chrám.
Prosycen vzpomínkami.
A dávnými duchy.
Paní Alvingová.
Strýček Vanya.
A tam, Cordelia.
Zde Ophelia.
Clytemenstra!
Každé konání je jako znovuzrození.
A s oponou...
smrt.
To je čokl?
Ano, slečno Sinclairová.
- Nesnáším čokly.
Nechtěl jsem své herce přetěžovat hned první den...
celou hru jsme si proto pouze prošli.
Takto nemohu žít dál.
Spalující rutina znova a znova.
Dny stékají a mizí jak roztavený celuloid.
Jako film, jehož děj je zcela prázdný.
Chci rozvod, Sylvo. Naznačil jsem to již stokrát doufaje, že to pochopíš...
pochopit si však odmítla.
Když jsem byla mladá, měla jsem přání...
Navléknout si korále z tisíce hvězd.
Oh, Kristen, Kristen, kéž by lidi nebyli tíženy křížem paměti.
Sny jsou převlečené city.
Čím útrpněji klopýtáme volnými zážitky ku přídi...
o to snáze přídi vládneme.
- Co je to "příď"? - Čelo. Popředí.
- Oh? - Prosím.
Původem je to golfový termín. Jamka je vepředu.
- Aha, takhle je to. - Říkáte mi, že si povídá o golfu?
- Pokračujme! - Co?
Ano, dobře. Doktorko...
jsem neatraktivní?
Opotřebovaná? Vyschlá? Zlomená? Stará?
Ale ale paní Postonová. Vy jste maso--
- Mas-- - Masochistka.
- Masochistka? - Ano, masochista je člověk, který si libuje v bolesti.
- Opak sadisty že? - Libuje v bolesti?
Copak ona je debilní?
- To je hovadina! - Pokračujeme.
Po zkoušce jsem se cítil svěží.
Helen Sinclairová navrhla, abychom zašli na skleničku.
Dodala, že zná milý zapadlý klub, kde bychom si mohli promluvit.
- Bylo hezké vidět starýho, uh-- - Co?
- Warnera. Ano. - Warnera, heh. Nějak yeštíhlel.
- Drží dietu. - To je ona? Oh, to chce panáka.
Oliva. Ano. Za Olivu se velmi omlouvám.
Ale potřebovali jsme peníye a producenta.
V této branži to není vůbec snadný.
Svět je velké tržiště, viďte.
- Konečně máme možnost pohovořit v klidu. - Ne.
- Tak co to bude panstvo? - Dvě martiny, suché, velmi suché.
- Jak víte co piju? - Vy chcete taky?
- Tři. - Třikrát martini.
Uh, já nehodnotím svojí hru, ale musím říct...
že čtete přenádherně a jste brilantní. Na tu roli dost přesná.
- Je to krásný kus. - Děkuji.
Ne, ne, to není lichotka. Je to vzácnost, je-li něco...
Víte-- Dobře, třeba jako Max Anderson a Gene O'Neill.
- Ti jsou kovaní. - To jsou moje vzory.
Byla jsem proti své roli trochu zaujatá.
Ta postava se mi zdála-- Ona je tak, um... uh, plochá.
Plochá, ano. To je záměr--
- Koukala jsem na ní z vnitřku. - Vážně?
Na její hlubinu, komplex jejího bytí.
Chtěl jsem jí dát podtext.
Trochu to šustí.
Hrávala jsem klasické hrdinky.
Ne tak citlivé. Ale žádoucí.
A hlavně ne frigidní.
Ne, ano, alo. Ale, Sylvia Postonová to je klasická neurotička.
Ačkoliv bych mohla nebohé Sylvii v lecčems pomoci, a dotáhnout...
- je totiž bez vášně, nepřítažlivá... - Vážně?
Ale respektuji vás a budu jí hrát.
Tak to můžeme trochu upravit, možná že malý zásah tady a onde nebude od věci, aby jste mohla...
- Ne, ne, ne, ne. Ani ve snu by mě nenapadlo... - ovšem.
že by jste změnil třeba jen slovíčko kvůli mmě..
Co jsem já, prasklá tepna Broadwayské báje?
Leč vy... vy jste nový Čechov.
Já neřekl, že přepracuju hru, pouze lehčí doúpravy.
Slečno Sinclairová-- Heleno. Mohl bych vám říkat Heleno?
- Ano. - Heleno...
váš herecký instinkt je úžasný.
Chci dát postavě dimenzi. Nechci aby byla plochá, totálně.
- Vidíte mi do duše? - Já?
Jste chytrý.
Jste úžasný.
Rozumíte ženám.
To nezakrývejte.
První změna... nebude frigidní.
Tak co miláčku. Jak to šlo?
Ah, jsou to arogantní tupci.
- Ano? Neotravoval jí nikdo? - Ne.
Chtějí po mě, abych opakovala věty.
- Přesně to si chtěla ne? Být herečkou? - Já vím, já vím, já vím.
- Bolí mě hlava. - Číč to pak s tebou procvičí.
- Já? - To děvče se musí něco naučit, jasné?
- Jo, ale, Nicku-- - Jdi do vany zlato. Šup.
Pak pojedem do Delmonica. Dáš si svíčkovou nebo humra?
- Od každýho kus. - Poslouchej, Nicku, papouškovat neumím a navíc, mám rande--
Dobře, dobře, teď na to nemysli. Čeká tě vyjížďka.
- A kam? - Předáš vzkaz Charliemu Masuccimu, času není nazbyt.
Což nevidíš...
že vedeš stejný, smutný život...
jako tvá matka s tvým otcem?
Až tak? Hovoř.
Stále se snažíš oživit vše...
v celém tom zkostnatění.
Změň to, jakoby to šlo. Ha!
-Nestojí tu "Ha." -To "Ha" jsem si přidala.
- Žádný přidala. Copak to se dělá? - Jakýpak copak, když se mi chce, a mě se chce.
- Přidávat jen tak? To se nemůže. - Jo, přidávat můžem!
- To je improvizace. - To nemůžeš!
Ale jo, můžu, co ty víš, ty nic nevíš. Zavři klapačku a čti.
- Podle mně to teda dost blábolíš. - A podle mě jsi degenerovanej skřet. Drž hubu a čti!
- Ty drž hubu, varuju tě! - Tz drž hubu a čti.
- Drž hubu! - Nebejt Nickova holka...
Stejně si idiot.
Co tě vede... k osnování teorií tak spletitých?
Blázni jsou všichni lidi, co vyhoděj peníze za takovej kus.
- Na co myslíš? - Oh, na Eugene O'Neilla a Max Andersona.
Jo. Tu hru přepisuješ celou noc a to máš za sebou teprve první den zkoušek.
- Je to špatné znamení? - Ne.
Postava Sylvie Postonové je trochu moc antiseptická.
- Chci jí trochu zerotizovat, dodat šťávu. - Ne.
- Podle mě je to tvoje nejlepší postava po letech. - Kdo řekl?
Davide, dobře víš, že ti otvírání ženské duše činí problémy.
- Tak tohle mi říkáš pořád. - Ale vždyť to mám od tebe, kolik jsme už o tom vedli diskusí.
Všichni tvý hrdinové jsou muži. Nikdy ti dvakrát nešlo psít pro ženy.
Důkaz budiž tvůj vztah s tvou matkou, babičkou...
- s dvěma tetami, tvou sestrou-- - Já to chci dostat do té hry.
Nyní jsem zhrzen...
neboť jsi nepochopila můj odkaz.
- Hlavně nezačínej. - Ale já přece nezačínám.
Možná ti moje názory nejsou dost intelektuální. Možná že nemají ty správné výšiny--
To je hrůza, cos teď řekla. Když máš dobrý nápad, naslouchám ti a reaguji.
- Nyní se mýlíš, toť vše. - A kdy mám pravdu?
Zpravidla, ale ne v případě SP a její sexuality.
17. září. První týden je za mnou...
a když nepočítám pár malých incidentů, zdá se, že jde všechno na drátku.
Nicméně došlo k jistému střetu mezi Helenou a Eden.
Nevydám ze sebe ani slovíčko, když mi tu takhle křižuje jeviště!
- A proto mám za to, že bude lépe, když si sednu. - Ale ne!
Sylvie by své sokyni v životě židli nenabídla. Ona jí opovrhuje!
Nechce abych seděla, nechce abych stála. Mohu podřepnout.
Davide, ty si myslíš, že divák uvěří...
že by můj manžel žil s takovouhle ženštinou?
- Davide? - Pardon. Excuse me, but No pardon Heleno, ale to je úplně jasné...
v pasáži o ženské přítažlivosti je řečeno.
Hlupačko! V té pasáži myslím 'ne', to jsi nepochopila.
- Fajn, pasáž o stařeckých skvrnách. - Poslouchej.
Máš ty vůbec ještě menstruaci?
Davide, co kdybychom si zatím zkusmo projeli ten můj monolog druhého jednání?
- Uvidíme, co to dá-- - Aspirín, prosím!
Dobrá, ano, proč ne. A Eden, veme páté.
- Potřebuju aspirín!
Mitch.
Přišla chvíle, kdy jsem musel zkrátit pasáž Olivina textu.
- Ta pasáž se mi líbí, už jsem se jí naučila. - Ta pasáž je nadbytečná.
- Jak jako nadbytečná? - Prostě pasáž navíc.
Tvůj názor na Sylviin kolaps známe. Konfrontuješ to s kolegou.
Je to moje chyba. Um, tvůj přednes je fajn.
Ale, um... Já to chci říkat.
- Ne, ne, není to třeba. - No hele!
Jako že budu mít kratší text?
- Ne, ne, každá-- - Moje role už je takhle krátká až dost!
Každá hra se ještě doupravuje během zkoušek. Bez ohledu na délku textu.
Slyšeli jste jí? Ona si nepřeje, aby jste jí brali věty!
- Takže, asi takhle pane Číči, já asi-- - Mnohem radši bych střílel holuby...
ale pan Valenti mi řekl, ať je to děvče hodně na scéně!
- Já jsem autor hry! - To je mi fuk.
Chcete si to vyřešit tady, nebo půjdeme spolu ven?
Je to čistě na vás.
S Warnerem Purcelem byla radost spolupracovat.
Byl disciplinovaný, byl vzorný. Záhy jsem si povšiml, že už dlouho neměl ani svou horkou vodu s citrónem.
Ty jsi začala úplně mimo--
Co my si počneme s tou rozeřvanou naivkou?
- Obsadil si jí, že se ti zdála atraktivní? - Je pohledná...
ale hlavně má v sobě prvky charakteru mé postavy.
Je divná. Člověk má chuť se k ní vplížit s polštářem, a udusit jí.
- Máš překrásný byt, Heleno. - Josetto.
- Je čas na martini. - Máš dobrý vkus.
Vkus leda vytříbený. Ale oko má dobré.
No, prostě tě obdivuju.
- Poslyš příteli, Olivu bys měl vykopnout. - Obávám se, že to nepůjde.
Oh, celou hru ti totálně zničí. To já bych nesnesla.
Racionální divák by nevzal, že je to veterinářka, natož lidská lékařka.
- To já chápu, ale tohle je kompromis, na který jsem musel přistoupit...
jestli chci tu hru uvést, musím se podvolit.
Dá-li její bodyguard souhlas, partii seškrtám.
Není to ideální situace?
Její projev je nepřesvědčivý. To už jsi mohl angažovat neandrtálce.
- Vzpoměl jsem si, že jsi hrála v Mistru Zednáři. - Oh, no jo.
Dostala jsi cenu, za nejlepší dramatický projev roku.
- Velkolepé. Tak na tvojí hru. - Oh, díky. Na naší hru.
Na ideální svět bez kompromisů.
Oh, přenádherný výhled!
Milióny blikajících světel. Milióny zlomených srdcí.
- Víš, co je tam dole? - Co?
- Broadway. - Ah. To je tvá ulice.
Ano, to je má ulice, ale ráda bych ti jí dala.
- Inu je tvá, jestli jí chceš. - Kdo by jí nechtěl?
Chtěla bych, abys napsal hru jen pro mně. Oh, až dokončíme tuhle.
- Opravdu? - Tvou další hru, napíšeš hru na tělo Heleně Sinclairové.
- Je mi ctí. - O veliké výrazné osobnosti...
o významné ženě.
- Borgia. Curie. To je na tobě. - Ano!
- Ponořím se do toho. - Oh, než tě to pohltí...
kdyžtak se koukni na tu scénu v druhém jednání.
Kdyby se Sylvii podařilo svést poručíka namísto toho, že jím bude odmítnuta....
- osobitost postavy tím jenom získá. - Ano, to je báječný nápad.
Srdce je "labyrintem..."
zákeřné propastí, neschůdné svými zátarasy.
Davide, já tohle říct nemůžu, mě to nedává smysl. Je to hloupý. To já neřeknu.
- To je určitý druh vyjádření symbolického významu. - Význam? Jakej význam?
Agónie lásky. Složitost vztahu.
- Ale né, mě se to blbě říká. - Prostě to vyslov.
- Ne, kdepak, neřeknu. Je to bezdušný. - Bezduché!
- Já to nemůžu říct, a nebudu to říkat. - Přečti svou roli Olivo.
Ne! Nebudu se tady ztrapňovat.
Má recht, je to blábol.
jéminkote, přišel hlavní poradce.
Je to blbej způsob domluvy, takhle nemluví nikdo.
- Žiju ve zlém snu. - Pan Frankenstein má recht.
Až mě bude zajímat tvůj názor, dám ti vědět.
Tyhle srágory se nedají poslouchat každej den...
sedím tuhle a slyším věčně to samý, furt dokolečka.
Tak jdi pryč. Nikdo tě tu nechce.
Davide, prosím tě, uklidni se.
Oho, pán je Balzac. Nepíšeš ty jeho Sing Sing?
"Neschůdný svými zátarasy--"
Ty, Volivo, já si to zapamatoval...
furt mi to leze do palice, a namou duši jančím z toho!
- A dost. Já končím. To je šílenství. - Davide.
- No tak! - Já už to nezvládám.
Pojďte radši na oběd? Hodinka stačí?
- Když neřekneš tu blbou lajnu...
- tak jí vypusť! - vida, pan Temperamentí se rozjel.
Proč proboha tak vyvádíš--
-Já a melancholik. Slyšíte to? -Ta věta se škrtne.
- Protože to nemůže říct? - Ta věta totiž dělá potíže i tobě.
- Souhlasíš s gorilou? - Davide, prosímtě! Jeden škrt!
- Scénu ti to nezničí. - O to nejde!
Já nebudu poslouchat chlapa, co má IQ asi tak mínus 50.
Mám toho pokrk. Pokrk!
- Davide, prokrista. No tak. - Vida kdo nám to přišel.
Oh, bože! Mám toho akorát!
Trpím hypertenzí, mám návaly a pak vybuchnu.
- Co když ta věta je vážně přeťáplá. Už nevím. Mám nervy v kýblu. - Ne. Musíš se uklidnit.
Heleno, ta hra spadne. Je špatná v základech. Špatně píšu. Ten scénář je je malér. To není pouze kvůli Olivě.
Davide, od toho ty zkoušky jsou. Klid, premiéra je jen v Bostonu.
Já miluju tvůj přístup. Já jsem šťastný.
Jediné pozitivum toho všeho je, že přijdu do divadla...
vidím tě, mluvím s tebou, pracuju s tebou.
- Ale nemluvme už o práci. - A víš ty co?
Posaď se. Něco ti ukážu.
Jo?
Toto je moje milovaná část parku.
Přijde zima, všude je sníh...
přesně ve 4:30 padne soumrak, vtom se světla rozsvítí...
vejde tajemno.
Tu se náhle zjeví siluety Manhattanu tam za stromy.
Jakoby kouzlem.
Jak magické.
Heleno, myslím, že tě miluju.
Ne.
- Já si nemohu pomoci. - Davide, prosím, nepodlehnout.
Je to palčivý gejzír. Oheň slov spaluje.
- Jakých slov? - Oh, bože.
Davide, o čem nelze mluvit o tom nezbývá než mlčet.
To je-- Nemrhejme slovy němého jazyka.
- Teď ovšem nechápu. - Oh, teď tiše.
- Buď tiše. - Heleno--
Ne, poseďme zde v obětí myšlenek.
Neplašme je. Buď se mnou.
Nechť ptáci pějí písně. Nechť naše duše ladí.
Jsi úžasná.
Přestaň. Nech toho.
- Nemám náladu! - Jakto že nemáš náladu?
Náladu ti radím slečinko, protože on si tě platí.
Sklapni Venušo! Jak jsem řekla: Nemám náladu.
- Musím mít náladu pokaždý co si umaneš? - Přestaň laskavě dělat fóry.
- Já nedělám fóry. - Vidím prvně, že nejsi pro malou akci.
Jo, dneska žádná akce. Jsem ztahaná. Zkouška je zápřah.
- Pusť aspoň motor. - Ne!
- Něco jsem ti přinesl. - Co?
Co ty na to, co?
- Nicky. - Oh, mám tu výborné francouzské víno.
Joey Foster to pašoval osobně.
K čertu s ním, pauza.
Dneska se přišla Ellen podívat na zkoušku.
Hrozně se těšila, až pozná herce, obzvláště Warnera Purcellia.
- Warnere, Warnere, Warnere. To je Ellen. Moje holka. - Oh! Těší mně.
- Buďte na něj pyšná. Von má talent. - Ano, to má.
První půlhodina toho rána proběhla celkem hladce.
Pak se začala stahovat mračna.
Srdce naslouchá jenom svým zákonům. Ha!
Na lékařku máte podivuhodně malý smysl pro realitu. Propadáte snům.
- Davide, já-- Davide, teda já-- - Co?
Já nechápu tu postavu. Najednou je hrozně moudrá.
Hale a Davide, já zas nevim, proč jí radím, aby se vyflákla na snoubence.
- Vždyť je spřažená s poručíkem. - S poručíkem jo?
Ona mluví jako kniha, úvod do filozofie.
- Proč utekla od Toma tak náhle? - Protože je impulsivní.
- To nevypadá dobře. - Nojo, a já zas nechápu...
že když jsem doktorka, proč jí dávám takhle blbý rady?
- Nedáváš blbý rady. - Ale jo, úplně.
Ale Davide, vidíš první jednání, tam sama říká, že jí Tom změnil život.
- No, a pak se náhle zblázní do poručíka. - To nedává smysl.
- Dejte tomu šanci. - Ne, to je něco naprosto protichůdný.
- Dejte tomu šanci. - Podle mě je to blbě sepsaný.
- Přátelé, já už mám těch dišputací dost. - Povím vám co je tam špatně.
- Juliane! - Počkejte chvíli.
- Nějak tu zapeklitou situaci vyřešíme. - Neměla ho nechat.
Ať ho neopouští, ať je s ním.
Ale počká, až se poručík rafne s manželkou, tu nechá a pak pozná Milku.
Tak co mlčíte!
- Nápad by ušel. - Celkem vzato jo.
- Nechápu. - Oh, ne.
To je-- Něco na tom je.
Mě osobně se to líbí. Je to dramatické.
Ellen, vidíš, čemu já musím deno denně čelit?
- Počkej Davide, ten nápad má dobrý koncept. - Cože?
Nic ve zlém--
- Ona poručíka neopustí. - Tak.
- Neopustí svého snoubence. - Tak.
Otevřeli se nám zcela nové možnosti vyřešení.
- Rozhodně lepší než ten blábol. - Mě se to líbí Davide.
- Jsi na jejich straně? - To není otázka stran Davide.
- Davide, vážně. Ta verze před tím byla nudná. - Zkus to.
- A takže postavy teď budou přirozenější. - Takové zásadní změny neudělám.
- Proč ne? Jakže se tedy setkávají? - Protože--
Poručík jí zmerkne... no, a jde po ní ne?
Takhle to přece chodí v životě. Chlap ... ženská. No ne?
Oproti tvé verzi dost odlišné, ale změníme-li pojetí režie--
- Já končím! - Nebuť tak egoistický.
- No tak Davide. - Já a egoista? Proč? Já hájím svou hru?
- Před dobrým nápadem? - Oh, děkuji ti za podporu.
- Ne, ne, já končím! Tak panstvo. Mějte se. - Já na to taky házím bobek.
- Házím nůžky. Končím. - Počkejte ještě chvilku.
Davide. Davide!
- Kašlu na vás. - Davide.
- Už běžím.
Zkus do toho dát trochu víc života. Víš, buď přirozená. Hodně to pomůže i nám ostatním. David je excentrický umělec.
- To proto každou vteřinu vybuchne jako sopka? - Umělec je tvor emocionální.
- Umělci jsou emocionální jo?? - Jo, aby ne.
Já mám otázku...
zdá se mi to, nebo po mně... pokukuješ?
- To víš, že po tobě pokukuju. Jsi moc hezká.. - Díky.
Nojo, já jsem si taky všimla, že ty máš...
děsně velkej apetit.
- To víš, že mám apetit. - Jo, to se hned pozná--
- Kde máš hlídače? - Co, Číče?
- Jo. - Ah, Číče pusť z hlavy. Práskl do bot.
- Co? - Když jsou převraty, tak Číč mizí jako pára nad hrncem.
- Tak na dvě hodiny. - Dobře, poslouchej, co takhle oslavit tu tvou svobodu...
- Jo? - pěkně pujdeme...
- a trochu si zašpásujeme? - Okay.
To může bejt příjemný.
- A je to.
- Ahoj. - Ahoj.
Ahoj.
- Jsi hrozně atraktivní-- Počkej chviličku. Moment.... - Co? Co? Co?
- Předkrm--
- Co? Oh. - A teď--
Ještě trochu. Dobře.
- Dobře. Teď můžem začít. - Dobrý.
Takovej ty máš apetit.
- Buď nad věcí. Ber to tak, že ho líbla můza.
- Heleno, i ty? - Když ten nápad vezmeš...
scéna ve třetím jednání ti vyjde přesně jak si chtěl.
- No jo, ale-- - A to vnese i do mého manželství...
zcela nové světlo. Ano!
Radíš mi, abych to změnil?
Čímž riskuji, že o narozeninách upadneš do deprese.
- Jak víš, že mám narozeniny? - Všechno nejlepší.
- Heleno! Ohh. - Otevři to.
Bože!
Oh, to je vážně... To je... Bože--
Klid, nic mě nestála.
Dárek od Cole Portera. Mám jich tuny.
- To abych začal kouřit. - Hmm.
Určitě to s tvojí přítelkyní hezky oslavíte.
- Ano, A taky s Marxem. - Zajisté... přej si něco.
- Přeju si. - Nechť ti dá život vše co chceš.
Heleno, přemýšlela si o mých citech...
- já chci vyjádřit... - Nemluv.
- Když jsme se potkali-- - Nemluv, ne.
- Chci ti toho tolik říct. - Prosím, nemluv.
- Když jsme se poprvé-- - Ne, ne. Nemluv.
Prosím nemluv. Prosím, ne ne.
Ne! Ne! Ne! Jdi!
Běž, štíre tajemný!
Tvé ryby ti přejí šťastný, brzký návrat.
- Je jednu-- - Tiše!
- Jo, peněženka!
- Je šikovná. - Ta nejhezčí co jsem viděla.
- Ozdoba. Je to opravdová kůže. - Sem si můžeš dávat všechno.
- Líbí? - Je hezká. Prostorná.
- Líbí? - Ano, moc.
- Jediný co mi teď chybí je naplnit jí prachama. - Vyděláš, kamaráde.
- Doufám. Je ti dobře, Hildo? - Ne, mám to ráda.
- Neustále tvrdím, že má talent? - však na to máš nos, Juliane.
- Všechno nejlepší. - Díky. Děkuju. Děkuji že jste se mnou.
- je tu nádherně.
Hele kdo si přived děvče.
- Oh, ne. - Té gorilce vlastně dlužím omluvu.
O čem to mluvíš? David se opil a teď se půjde omlouvat všem, včetně cizích lidí. Sledujte.
Na té dnešní zkoušce vytáh dobrej nápad.
Já jsem byl trochu přetažený a trochu jsem spustil. Teď by se slušela omluva.
- Ah, ty ses hochu choval správně. - Jsem tu hned.
Všechno beru zpět. Ten tvůj nápad byl dobrej. Omlouvám se.
- Tohle je Violeta. - Ahoj, Violeto.
- Ahoj, těší mě. Kdo to je, Číči? - Spisovatel.
- Bojující spisovatel. - Víš kde je problém tvýho děje?
- Jaký problém? Jeminkote, máš variace? - Posaď se k nám.
- Moe, pojď sem. Dones nám ještě jedno pivo. - Proč ne?
- On je spisovatel? - Jo to je.
- Nevěděla jsem, že znáš spisovatele. - Prosím tě o jedno. Mlč.
Moc mě neokřikuj.
Tak za prvé.
Bacha, nevěřím, že toho chlapa miluje od začátku.
Je moc vysoko nad ním a pořád to není láska. Má ho spíš v državě.
Teďka změna.
Ona ho nechá, pak se jí to rozleží...
- zkolabuje, a nakonec scvokne úplně.
- Jak je Číči? - Tulio, poslouchej, uvidíme se později.
- Teď sázím na baseballovej tým Cardinalů.
- Ty ptáci vypadaj nadějně. - A nauč svýho kámoše nějaký triky.
- Takže-- - Ty jsi mluvil--
Jo jasně. Takže...
když si bude doktorka myslet že Sylva-- Jmenuje se, Sylvie.
- Jednu Sylvu jsem znal. - ano?
-Jo. Sousedka? Sylvia Pincusová. -Sylvia Pincusová.
Sylvia Pincusová. Židovka jak dělo, a manžílek hubendíra.
Rozsekala ho sekerou a kusy těla rozházela po podlaze.
Nevím co tím sledovala.
To je odporné. Proč to rozebíráš přede mnou?
- Ty mlč. - Mám slabý žaludek.
- Řekni mi radši co s tou hrou. - Nemluv do toho.
- Mluvil si o Sylvě? - Tak. Doktorka cítí co Sylva prožívá---
- Chápeš?
Jo. Pocitově se napojí na pacientku.
Správně. A jakmile začne taky žárlit, je konec.
- Jo.
Na to konto poručík opouští felčarku a nastupuje Sylva.
Člověče ale tohle je úplaně jiná hra než jsem napsal.
Jednoznačně.
Popřemejšlej.
A jak vyřešíme ten Sylvin pocit viny? Když--
Nevim.
Počkej chvíli. No. Počkej.
Nebo dotahuj detaily a pak uslyšíš její myšlení.
-Myšlenky chodí nahlas? -Jasně, co by ne? Ale musíš to zvednout.
Myšlenku nepotřebuješ.
A ty už mi neskákej do řeči.
Tak pardon.
O čem pak jste s tou Valentýnovou opičkou tak dlouho rozprávěli?
Ne, o ničem. Probírali jsme jenom pár ideí.
- Jakých ideí? Původně měl snad malý návrh, ne? - Jo.
- Jo, to měl. - Líbí se ti peněženka?
- Co? - Peněženka.
- jo, jo, je úplně skvělá. - Určitě?
je neuvěřitelná. Já miluju koženku. Žiju pro koženku.
Ty se motáš.
- Jo. - Ale stejně všechno nejlepší.
Dík.
Září 24. Předal jsem nově přepracovanou hru. Zdá se, že zavládla všeobecná spokojenost.
- To je tedy síla! Oh! - Sedí to.
ASylva už není pasivní.
Vláká svůdně poručíka do svých sítí a pak trpí pocitem viny!
Tim má spád, dokonce i motiv. Úžasné.
- To si zas musím pamatovat všechny řádky? - Je to nádherné!
- Kde jsi vzal ty dokonalé nápady? - Abych řekl pravdu, nejsou úplně moje--
- ne? A čí... Boží?
- Svým způsobem moje jsou-- - Skromnost velkého ducha značí.
Ty jsi skutečný talent.
A nový vítr tohoto divadla.
Slovo 'génius' to myslím vystihuje zcela přesně.
- Drahoušku, ty jsi mistr-- - Gratuluji.
- Tohle je konečně něco. - Tím pádem nám dokrystalizuje i to třetí jednání panstvo...
ta hra, to bude trhák.
- Třikrát hurá spisovateli! Hip-hip-- - Hurááá!
Na třetím jednání jsem pracoval celou noc.
Musím připustit, že to nešlo snadno...
před tím, než jsem s textem vyrukoval, zašel jsem k Číčovi na konzultaci.
Pozval si mě k sobě do kanceláře.
- Je to úplně plochý. - Fakt?
Jo, total. Navíc, takhle nikdo nemluví.
- V tom je tvůj problém. Nepíšeš lidský řeči. - Chci tam poetický nádech.
Poetika je ptákovina. Lidi věří tomu co vidí. Herci musejí být přirozený.
- Dej to sem. - Co to děláš?
- Neptej se tak blbě - Umíš to přepsat?
Máš mě za idiota? Než jsem podpálil školu, ještě mě naučili číst a psát.
- Ty jsi podpálil školu? - Na Lincolnovi narozky. Nikdo tam nebyl.
- Jestli to chceš tedy-- - Podívej, Já přeci vím jak lidi mluvěj, dobrá?
Pohraj si s tágem, a tohle nech na mě.
Ale když to přepíšeš--
- Bez obav. Nikde to neřeknu. - Ne?
Ne. Ty jsi jasnej hnedka. Užvaněnej intelektuál.
U nás v podsvětí se nekecá.
Buzarem na střed.
Na mě nekoukej.
To je dialog! To je lepší než O'Neill!
Kam se hrabe Max Anderson!
Takže se ti to líbí?
Kypí to vášní! Plane životem!
- Chtěl jsem trochu zvednout děj. - Proti těm prvním pokusům nebe a dudy.
Ty ses hledal. Myšlenka tam kdysi byla.
Potřebovalo to šťávu a hle.
Tatam je původní nuda a vyčpělost.
Je v tom život! Je v tom vášeň!
Je to nabité magnetismem! Postavy jsou konečně živoucí!
- Takže má původní verze byla špatná? - Popsané stohy papíru.
- Leč toto-- - V té původní verzi tedy...
nebylo nic, co by stálo za zmínku?
Režijní poznámky, velmi úhledně psané.
- A barva desek... vkusná. Dobrý výběr. - Děkuji.
Na úpravu poznámek vždycky dám.
Šla jsem do tvých starších her. Pořád stejný problém.
- Nápad by šel, ale je to strojené.
Žádný odvaz. Konečně si se udělal.
- Heleno, musím se k něčemu přiznat. - No?
- Já-- - Tak mluv!
Ne, ne, nic neříkej. Chceš se začít podceňovat.
Ano vím, věz, že toto město padne do kolen.
Já netušil...
jak mocná jsi...
inspirace mému psaní.
Davide.
Drahý, drahý Davide.
Jsi nadějný umělec.
Svět se ti pokloní.
Z celého srdce své tělo dávám velkému tvůrci.
Zajmi mne silou slov.
- Heleno-- - Ne, nic neříkej.
- Nic neříkej. Nic neříkej. Ne. Ticho. Ticho.
- Tiše. - Prosím.
28. září. Zkoušky teď pokračují mnohem lépe.
Helena je příjemnější na Eden, a jakoby se zdálo, že se spřátelila i s panem Wooflesem.
- Zpátky! Zpátky! Zpátky! Zpátky!
Warner Purcell a Oliva jakoby po sobě nějak pomrkávali, nebo co.
Já nevím, jestli se mi to třeba jenom nezdá ale připadne mi, jakoby se nějak spravil.
A nebo ho možná stravuje napětí z premiéry hry v Bostonu, tudíž upouští od svých diet.
Takže jedeme od "Bůh našich otců"?
"Bůh našich otců"
Oh! Bůh našich otců, pomoz mi! Pomoz mi!
Přemýtám nad tou Sylvou ve cvok-hauzu--
- Sanatorium. - Jo, jo, jo.
- Chytne jí Delýrium Trémens a má vidiny. - Halucinuje?
- Ne, vidí věci. Jako že má vize. - Jako jaké vize?
- Nebožtík manžel, teď s ní mluví. - Týká se to třetího jednání?
Správně.
Skvělé. To je skvělé. Vážně.
- Celkem to jde. - Proč mě to nenapadlo?
Joe, hoď sem pivo.
Skvělé. To je skvělé.
Co se stalo?
Nic. Dáme si pauzu.
- Přestávka? - Jo.
- Dobře. - Chytla mě křeč.
Chlape.
Milé prostředí.
- Sem chodím pořád. - Jo?
- Jo. - Ty jsi odsuď? Ty tady žiješ?
- New York, je moje rodný město. West 45th Street.
- Máš tu rodinu? - Ne.
Ségra žije v Jersey.
Bráchu zamordovali.
- Upřímnou soustrast. - Čert to vem.
Ten vlk chtěl okrást žraloka. Skončil s prostřelenou hlavou.
Myslíš bráchu?
Jak si se dostal t téhle práci?
- Ke svý práci? - Jo.
Můj táta. Byl boss.
Nechtěl si se živit jinak?
- Jako jak? - Psát.
- Psát? - Jo.
- Do zločinu dělám od svých šestnácti. - Ale máš úžasný dar.
- No jistě. - Ne, vážně.
- Máš instinkt. Dramatický instinkt. - Poslouchej mě.
- Tvoje hra byla dobrá. Ta hra byla dobrá. - To je velkolepé.
Ale nepoužil jsi hlavu. Někdy lidi nemyslej.
Chápu. Pro tebe je to legrace, víš?
Když na to máš, jde ti to snadno, ale mě ne--
Já měl na psaní kantory, šprtal bichle.
Kamaráde, kantoři jsou na nic.
Ti mizerové tě leda buzerujou. Zapomeň na kantory.
- Měl jsem kámoše. On hrával na akordeon. - Jo?
A mě se to líbilo. Tvrdě jsem cvičil a naučil se.
Ale on uměl jediným tónem dohnat člověka k slzám.
-To já chtěl tancovat. Fakt.
Znáš taneční společnost George Rafta? - jasně.
- Hele-- - Co?
Pan Marx tvrdí, že si zabil několik lidí. Je to pravda?
- Tohle je výslech jo? - Ale ne, kdepak.
- Proč se takhle ptáš? - Mě to jen, prostě--
Fascinuje mě to.
- Pár jsem jich vodprásk. - Proč?
Proč, proč... To já nevim.
Dlužili prachy panu Valentinovi, měli vroubek.
Já nedělám lidi, co si to nezasloužej.
no a jaký je to pocit, když tak... jako...
- Co? - zabiješ člověka?
- Normálka. - Normálka?
- Jo. - I prvněkrát?
Poprvé? Poprvé to byl jeden v lochu.
Bonzoval, a tak jsem mu vrazil cepín do zad.
- Cepín? - Cepín, jo.
Musíš bodat mockrát, 40 krát. To byl bordel. Zapomeň na to.
1. října Helena Sinclairová pořádá párty.
Hotový sen. Je tu Maxwell Anderson...
a George S. Kaufman a Gertrude Lawrencová.
Drahoušku, tohle je můj scénárista, David Shayne.
Ten mladý a nadějný umělec. O vaší hře mluví celý New York.
Oh, Helena to zveličuje, a vy jste velmi laskav.
Ne, ale kdepak. Heleno, jsem laskav?
Četl jsem scénář. Jedním slovem úžasné.
Druhá verze je oproti té první skvělá.
- Jsem natěšený, až vaší hru uvedu na Londýnskou scénu. - V Londýně?
Koukni se na něj, Heleno. Roste pro Broadway.
Chce vás i West End, hmm?
-Moje šou se vám líbila? -Přímo skvělá.
Říkali, že Helena zkouší novou hru. Opravdu?
- Oh, ano. Ale hned v příští sezóně se objeví v roli na tělo. - Vskutku?
Toužila po ní celý roky. Hraje Ježíšovu matku.
- Oh! - Téma Oidipovský komplex:
Ježíš ji miluje, sám je svým otcem. Samé komplikace.
- No jistě. - No jistě, s doprovodnou hudbou Gershwina...
moderní hudební verze, krása. Notterdamský Hrbáč.
- Quasimodo Jones. - Helena je prostě božská. Má ohromnou vitalitu.
- A vypadá tak mladě. - Já vím. Podle mě v tom budou asi hormony.
Hledáš kabelku?
- Proč si zavřela? - Od začátku té velenudné párty...
chci být s tebou osamotě.
Velenudné párty? Vždyť je to přenádherné!
Miluj se se mnou.
Tady? Teď?
- Není důvod otálet. - Jerome Kern je přeci za těmito dveřma.
Ano, je to výborný skladatel. Seznámím vás.
Teď poklopec.
Dneska se cítím skvěle. Tohle jsem sehnala na 34th Street. Krásný funglnový šaty.
- Líbí se ti? - Moc hezký.
- Vážně? Nepůjdem si dneska zatancovat. - To víš že jo.
- Ale cestou musím ještě zmáknout jeden kšeft. - Musí to bejt?
- Jo tak. - Tancovat půjdem za chvilku. Počkej tu.
jo.
- Hej, chci s tebou mluvit. - Nazdárek, Číči! Co tady děláš?
Hele, obvykle nikoho nevaruju, ale jsi dobrej herec a solidně hraješ.
Byla by tě škoda, něco ti řeknu. Poslouchej dobře.
Jak se budeš motat kolem holky Nicka Valentiho,...
vezmu bouchačku a v tu ránu máš z hlavy cedník.
- Jasně? - Číči, je legrační jak barvitě popisuješ situaci.
Poslouchej mě. Opakuju, moc mě neštvi, jasný?
- Dobrá, dobrá. - Vím, která bije.
- Chápu, pane Číči. - Chápeš?
- Velice dobře, ano. - Příště už jedeme naostro. Je ti to jasný?
- Ano, rozumím. - Jak se k ní přiblížíš, jseš mrtvej muž.
- Rozumím ano. Děkuju, děkuju. - A teď padej.
Číšníku! Číšníku.
Chci ještě brambory prosím vás. A doneste mi taky to vepřové.
Děkuju. Obsluho.
Ten sýrový talíř chci také. Ano, a jako další chod mřížkový kolíč.
Skvělý. Děkuju.
12. říjen. Premiéra hry byla v Bostonu.
Z nedalekého New Yorku jí přijela shlédnout nejen Ellen ale i pan Valenti.
Vše šlo hladce, ale kdykoliv promluvila Oliva zatrnulo mi.
Nemyslíte si přece, že se celý svět točí kolem--
- "Vás"! - Vás.
Vážně jsem viděl Maxe Gordona, moc se mi líbil.
- Davide, ty asi nevíš že musím stihnout vlak?
- Hej, Dave, jaká jsem byla? - Přímo skvělá. Uměla jsi to celé zpaměti.
- Jo, vážně, opravdu? - A ten závěr.
Oliva byla dobrá. Potřebuje role tohoto typu-- Hej, Charlie, jak se vede?
První jednání bylo slušný.
- Nějaké květiny pro vás. - Oh, a zrovna Orchideje! jistě jsou od Billyho Rose.
Ano. Jsou! Jsou od Billa. jsou překrásné.
A vy! Božské.
Oh, děkuji drahý. Tak krásný.
Vážení, já se převléknu, a přijdu za váma do Lobster Grill.
Objednejte mi zatím tajemství kuchyně.
A jako hlavní chod chci roast beef.
- bylo to skvělé. - Proč jsi mi nezavolal?
- Měl jsem toho moc, miláčku. I teď. - opravdu?
- Pardon. Můžeš na slovíčko? - Ne, mí přátelé odjíždějí z města.
- Jdem zrovna něco pojíst, tak se jdu převlíct.
- Počkáme na tebe. - Bude to jenom chvilička.
- Oh, dobře, budu za vámi hned. - Ahoj.
- Tady to nejde. Nesmím-- - Jak tam v tý hře vedeš ten dialog...
- Olivo, jsem přímo dojat. Jsi úžasná dívka. - ty jsi tak, tak sexy.
- Nesmí mě s tebou vidět. - Co je sakra tohle? Korset? Sundej si ho.
- Ne! - Co, co, co? Proč jsi tak nervózní?
- Nesmějí mě s tebou vidět. Vyhrožoval, že mě zabije - Kdo tě zabije?
- Číč. - Číč vyhrožoval vraždou?
Tak to je jasný. Vymáknul nás.
Já ti poradím. Pusť to z hlavy komárku.
Ty nejsi třasořitka, kterou kde kdo přetrumfne.
Olivo, v podstatě, jsem herec. Beru role, jež mi dovolují--
V podstatě jsi herec? Ale kde byla tvoje podstata když jsi mě svlíkal. Tos byl velkej hafan.
A říkal jsi mi, "Olivo, spolu dobudeme svět. Budeme hvězdy".
- Přestaň. Poslyš, Olivo-- - Žiju podle kosmickejch zákonů.
Je to fakt, ale Olivo, buď trochu realistka.
- Realistka? - Mám hrozný hlad! Neválí se ti tu, aspoň piškot či sušenka?
Otevři. To jsem já, Nick.
Nick? Nick Valenti?
- Oblíkám se. - Ah, ale no tak. Viděl jsem tě nejmíň stokrát.
- Už jdu, už jdu. Jen se nepotentočkuj.
- Ahoj, zlato. - Ah, tu jí máme.
- V tom představení si byla úžasná, Olivo. - Fajn, díky.
- Mám stejnej názor. Že ano, chlapci? - Oh, ano.
- Správně. Honem se oblékni.
- Před odjezdem do New Yourku se někde stavíme na skleničku. - No, já ti nevím.
- Dneska ne, Nicky. Jsem ztahaná. - No tak, copak?
Nechceš ty se mi snad vyhýbat, kotě?
- Jsem sedřená. - Malý panáček ti zvedne náladičku.
Publikum bylo báječné. Podle mě má hra úspěch, viďte?
Oh, pardon, pane Valenti. Drahá, v tom druhém aktu mi přidej na tempu.
Hlavně v lajně, kde cituješ Hamleta.
Oh, no jo, to půjde těžko. Víš, já ty slova vždycky zapomenu.
Ano, já vím. Je to "... či nebýt." Jo?
Těžko se mi pak navazuje na tvoje "ooh."
- Být-- - Či nebýt.
A to je celé. Máš toho dost, voraž si.
To publikum reaguje, když jsi na scéně.
Ale bude lépe, když nástup zvládneš hlavními dveřmi, a nepropadneš.
Hele, kam letíš?
Pane Woofles. on něco cítí.
- Ty tam někoho máš? - No, přeci ukrytýho milence, ne?
- Vem si toho čokla. - Tak pojď. Pojď k mamince.
- Bye-bye, bye-bye. - Proč tak štěkal?
- Tohle je páreček. - Fajn, končíme pánové.
Padejte, převlíknu se.
Ty taky Nicku. Dáme si drink, jen co se převlíknu.
- A co je zač, ten pan Hamlet? - No tak, šup, šup šup. Pryč odsuď.
- On tu někde bydlí?
Hamlet? Srandisto, jdi už. Čau.
Vzduch je čistej.
Honem. Utíkej, utíkej. Dělej, dělej, dělej, dělej...
Ne, ne, ne! Tudy ne. Oknem, uteč oknem.
Dělej. Oknem.
Jsem tam hned, Nicku.
-Jé. Warner! Nazdárek, Warnere. -Výborné představení, líbilo se nám.
- Děkuju, děkuju mnohokrát. To je od vás milé. - Výborně jsme se pobavili.
- Ano, dobře, líbila se hra? - Miluju ji.
- Je to skvělý part. - Ten nový part je super.
- Krásná scéna. - Pracovat s Helenou je radost.
- Je prostě profesionálka. - Pracovat s ní je radost.
Dáte mi autogram?
- S radostí. Ale bohužel nemám pero. - to je ale smutné.
Je to malér. Celá její postava. Nemůžu to ignorovat. Oliva vadí.
Oliva udělala výrazné herecké pokroky.
- Jistě, je lepší. Ale furt je to málo. - Nojo, hele ale--
- Když ti to vadí tak... - Jo.
- Kritika napsala, že je slušná. - Slušná, to nestačí.
- Ona moje slova vraždí. - Tvoje slova? Dejme tomu, že je slabší než ostatní.
- Je děsná, hrozná. Nadělá víc škody než užitku. - Mám jí vyhodit?
- Nebude ničit mojí hru. - Tvojí hru?
- O čem to mluvíš, někdo ti jí dal? - Dobrá, dobrá, tvoje hra.
- Ale dal jsem do toho dost. A chci, aby to bylo perfektní. - To já taky...
ale jsou tu jisté úmluvy a ty musíme ctít.
- Hra se líbí, nechme to být. - Ta hra může být skvělá.
- Najdeme si šikovnější holku. - A Oliva jako co, Číči?
Copak nevidíš, že Oliva z toho dělá propadák, sakra?
- Diváci to nijak nepoznali. - Oh, ale jo, jo.
- Poznali to nejsou hluchý.
Pokaždý když jí slyším, mám chuť jí vrazit cepín do srdce. Nemůže už dál hrát!
- Posloucháš mě? - Číči, dej si sprchu a sklidni se.
Ona to mrvý. Její scény jsou blbý jako prázdnej šot.
- Nemůžu jí vyrazit! Nesmím! - Hele neřvi na mně.
Neřvu na tebe ale ty to přeháníš.
Nech mě bejt. Rozbolela mě z tebe hlava.
- Nech mě bejt. Mám hlavobol. - Jseš pěknej vstekloun.
Pěknej vsteklouš!
Osudové okamžiky každá prožíval po svém.
Nervózní jsme ovšem byli všichni. Datum Broadwayské premiéry se rychle blížil..
Včera se Warner pohádal s Eden a fakta, která nastínil Číč potvrdila svou aktuálnost.
Tak tady jste. Pane Purcelli, vy jste nám vzal naše psí suchárky a sežral jste je.
Absolutně ne. To je přehnané tvrzení.
- Tak mi ukažte kapsy. - Nejím psí stravu!
Vy sežerete všechno, co před vámi neuteče.
- Todle všechno jsem sněd: prime, loin, chop. - Podívám se sama.
Nic yvířátkům neberu. Nesahejte mi na kalhoty, ženská bláznivá.
Podívejte! Oh, zloděj, zloděj, zloděj!
A to mlíko jste mu včera vypil taky vy.
Au! Au! Zavalíš mě ty špekoune!
- Přepadla mě! - Au, moje ruka! Přepadla tě, protože si šloh žrádlo pro její psisko.
Někdo už by tě moh taky srovnat do latě ty balóne jeden kulatá.
- Au. - Odvezu vás k lékaři. Odvezu vás k lékaři.
Odpolední představení už nestihneš.
No bóže tak nestihnu. Svatá hora taky nespadne--
Doufám, že to mohu říci nahlas. Tady a teď.
Žena vašeho věku by měla být už dávno povznesena nad sebelásku a narcisismus.
- To je nádhera, když její text říká herečka. - Dobře.
- Ta hra ožije! - Poslouchej mě.
Setrvej v realitě. Oliva bude hrát, bude.
Máme vyděláno, už nepotřebujeme kapitál Nicka Valentiho. Naše vyhlídky jsou skvělé.
- Kritika nás chválí-- - Tady nejde o peníze. Chápeš?
Když neobsadíme Olivu, ty, já, i ten blbej pes, budeme ležet na dně Hudsonu.
A třeba k Hudsonu ani nedojdem, a skončíme ještě tady v Bostonu ve vlnách Charlesu.
Měl pravdu. Ona kazí celou hru. On si toho všimnul.
- O čem to sakra mluvíš? - Ale nic. Kazí nám celou hru.
Byla si skvělá. - Ano, ano. Skvělá.
Viděli jste Deliah v mé róbě? - Ano, přijde hned.
- Poslouchej.
- Pamatuj, podvést že Nicka Valentiho se nevyplácí. - Na Nicka Valentiho.
- Do dalších her obsadíme kohokoliv.
Najmeme jinou herečku, ale premiéru v New Yorku má Oliva.
- To si pamatuj, hra pojede v této sestavě. A už nechci-- - Zkazí nám to.
Jsem prostě ztažená.
Ta hra přichází do Bostonu...
neúplná, kulhající, nedodělaná, dusící se...
hledající se a pak najednou...
přijde zázrak, a dílo ožije.
- Všimla si si, jak ta Olivina nástupkyně je dobrá? - Mmm, Oliva.
- Tu postavu vykřísila. - Ano, to je pravda.
Ale úspěch máme i s ní velkej.
- Na budoucnost...
a na vavříny na světových scénách.
- Na zdraví.
- Co v tom je? - Vzpružák. Střihni to sodou, jestli chceš.
- je to síla. - Je.
Světla velkoměsta.
Heleno, v New Yorku řeknu Ellen o nás dvou.
- Davide! - Ne, Já se rozhod.
- Oh, jsi si jistý? - Víš co k tobě cítím.
Oh, Davide, neunáhluj se. Zklamání je hořkost.
Já vím. Já vím.
Ty jsi na prahu slávy.
Svět se ti otevře jako lastura. Ne, ne jako lastura.
Svět se ti otevře jako úžasná vagína.
Copak? Ty jsi omdlel.
- Ne, ale měl jsem toho dost-- - Řekla jsem něco?
- Ne, ale to je ten vzpružák.
Když se zamiluješ,...
zamiluješ se do umělce nebo do člověka?
Podivná otázka.
Ano, dost možná, ale--
Já tě miluju, Heleno. Moc, a je třeba se s tím srovnat.
vlak uhání tak rychle.
Davide, tak rychle. drž mne!
- drž mne. Ne, ne, nemluv. - Heleno, miluju tě.
Nemluv, ne. -- prosím, tiše.
- Nemluv. Ne. Nemluv.
Ne, prosím.
- Ty máš poměr s Helenou Sinclairovou? - Co? Ne!
- Nelži mi. - Co tě to napadlo?
Propírají vás snad všechny noviny, byli jste spolu v Bostonu.
- Co tě to napadlo. - Domů jsi chodil ráno..
- Pracoval jsem! - A co tohle?
- Přece tabatěrka, někde jsem jí našel. Nevím už kde to bylo. - "Heleně od Cola.
- Dem na to. - Už si vzpomínám. Líbila se mi, tak mi jí dala.
-Proč jsi mi to neřekl? -Vždyť o nic nešlo, Ellen.
Teď když tvá hvězda stoupá, mě chceš odhodit a pokračovat s Helenou Sinclairovou.
- To je abs-- To je absurdní. - Určitě?
Mluvíš jako šílenec. Jseš si toho vědoma doufám?
- Zakázal jsi mi zůstat v Bostonu. - Já byl ponořen do práce.
Ta hra má stále mouchy. Já pracuju.
Hej, to jsem já. David.
Znáš? Davida? Jo?
Ty dnešní holky maj ale fantazii.
Bez legrace, Flendere, Jsem absolutně zmatený.
Ellen, Ellen. Miluju Ellen. Celou dobu stojí při mně.
Drží mě. Byla by šťastnější v Pittsburghu.
- My máme nádherný vztah. - No ano.
- Mám jí rád. A najednou-- - Jo. Ano. Přejdi k věci.
Kde je problém? Jasná věc že miluješ Ellen.
Zapletl jsem se s Helenou Sinclairovou a je mi hrozně.
Ale, nemohu si pomoct. Má jakési charisma. Je to třída, krásná, umělkyně.
Komunikujeme společným jazykem a--
- Cítíš vinu. - Cítím vinu.
- Ty cítíš vinu. Cítit vinu - Já prostě nevím, zda--
- Já nemohu spát. - Vina, to je buržoazní přežitek.
- Umělec tvoří vlastní svět morálky. - To je mi jasné. Al mohl by--
No? Tak jakej problém? Dám ti dobrou radu.
Stejnou radu, jakou dali mě, je to sto let. Měl jsem podobné dilema.
- Jako já? - Ano. Tak.
Tu radu... Co?
Udělej to, co musíš.
- Proporcionálně nám sice ještě kulhá. Ale--
Poslyšte příteli, přihoďte jí pár vět ano? Ať je na jevišti déle.
Mezi námi, pane Valenti. Mohu vám říkat Nicku?
Těžko dopřepsat úspěšnou hru.
Scénář se hodnotí profesionálně...
jako posudek producenta, režiséra, a konec.
Ale, abych nepřeháněl. Malé změny, občas.
Ale tato hra je velice dobrá.
- Tak si to vyjasníme. - Rád.
Tomu děvčeti dáte roli...
nebo vám z toho udělám kůlničku na dříví.
Režisér mi řekl, že prej přehrávám tu první scénu....
a že taky nevim, co říkám.
Víš, je to hrozná fuška Číči, teďkonc se učím smát. Jako--
Ha-ha-ha. Hee-hee-hee.
Šprtám scénu kde chce Sylvie odejít a v tu chvíli začne bulet.
No, a zase mě sprdne. Řekni mi prosímtě, proč je von na mně takhle zasedlej?
- To nevím. - Kam to jedeme? Vždyť já mím přeci spicha s Nickem.
Nicka vyzvedneme, a za chvíli jsme tam.
Jedeme pro Nicka? Neříkal mi aby jsme ho vyzvedli.
- Mě jo-- - Máme rande v klubu.
Budu muset zůstat v těch šerednejch šatech. Herdek filek--
Co děláme tady? Měli jsme ject pro Nicka.
Jasně, Nick má pro tebe překvápko.
- Nick má pro mně překvápko? - Jo, pojď za mnou.
Budeš nadšená. Nicka to stálo celej majland--
- Pojď. - Já nevim-- Mě se to nelíbí.
To se mi nezdá, Číči. Víš, poslední dobou se ke mně chová divně.
Ne, buď bez obav, tohleto je prostě Nick
-Má pro tebe Měsíční kříž. -Měsíční kříž? Nerozumím tomu.
- Poslyš, pojď pořád dopředu. A dál, dál. Támhle je. - Já nevím--
- Neboj se, jen jdi, nezastavuj se. Olivo! - Nicky?
- Co? - Asi bys to měla vědět. Jsi příšerná herečka.
- Díky bohu, ten její hlas mi lezl krkem.
-25. října. Zítra je premiéra.
Oliva se dnes vůbec neukázala.
Telefonovali jsme jí, leč marně.
Je zde jistá možnost, že zazáří její náhradnice.
- Vidíte? Dala tomu život. - Jo.
- Kéž by se Oliva nervově zhroutila. - Kdepak Oliva.
Ta přeci nemá nervy.
Její mícha nedosáhne na mozek.
- Slyšíte to? - Jo.
Tahle je skvělá? Kde je Číč? Kde se fláká?
- Nejspíš sekla áčko. - Já miluju náhradnici.
- Je přirozená. Je--
- Juliane? - No?
- Víš co je s Olivou? - co zas?
Je v pánu.
- Cože? - Našli ji v dokách.
Asi vyřizování účtů.
- Musím s tebou mluvit.
- Se mnou? - Jo, s tebou.
Hej, Joe. Vypadni na chvíli.
Jak jsi mohl? Jak jsi mohl!
- Nebude vorat mojí hru. - Tvojí hru?
- Už podruhé sis jí přivlastnil. - Dobrá, naší hru.
- Oliva vadila i tobě? Ne? - To není důvod k vraždě!
Že ne? A co teda? Radši zabiješ krásnou hru?
Číči! Zabil... ...jsi děvče!
- Vždyť překážela. - Jsme ve svobodné zemi.
- Tak mě nech bejt. - Ne, to teda nenechám.
To ti nikdo neřek? Tohle se nedělá, to není morální, to je amorální--Tohle je smrtelný hřích.
Chápeš vůbec něco?
- Ta hra je teď lepší. - O tohle teď nejde.
Já ti to vysvětlím. Nějak abys tomu rozuměl.
Řekněme, že zničila tu hru-- do jisté míry jí ubírala na síle.
- Hanila jí totálně. - Ano, hře neprospěla.
- Což není důvod, abys jí zamordoval. - Nebylo vyhnutí.
- Co ty si to vůbec za nestvůru? - Radši už jdi.
Nejdu nikam. Radši tu zůstanu.
- Radši mi poděkuj. Že jsem nám pomohl. - Ne, kamaráde.
Já nechtěl, abys jí zabil. Je to jasné? V tomhle já teda nejedu. Já zásadně protestuju.
- Dal bys jí premiéru? - No ano! Jistě že bych jí obsadil!
A to ti nevadí, že přijde kačena, a lážo plážo podělá celou hru?
- Mě na úspěchu hry taky záleželo. - Ne, ne jako mně.
- Vraždit si jí neměl! - Co? Kdo říká?
Můj táta miloval opery, fandil pěvcům, ale jak to nezvládli--
- Co, zabil je? - Občas v Palermu...
Já jsem taky umělec. Ne tak velký umělec jako jseš ty ale trochu jo. Ovšem hlavně jsem člověk.
- Jsem slušná, morální bytost. - Jak šuká Helena Sinclairová?
- To sem netahej, jak to víš? - Ví to celý město.
Kromě tvojí holky. Ale mě neoblafneš
Dobře, nejsem svatoušek, ale nevraždím! Jsi degenerovaný zvíře!
Jsi vrah! Ty, ty-- patříš na elektrický křeslo!
Poslouchej mě. Zapiš si za uši.
Nikdo, lautr nikdo nebude ničit moje dílo.
Nikdo, jo?!
Já miluju Helenu Sinclairovou...
lhal jsem ten večer, ano vím, dávno znáš pravdu.
Čestné slovo, já jsem to schválně neudělal, ale přišlo to jako blesk.
Nejsem překvapená. Ona je úžasná.
- Ne, ty jsi úžasná. Všechno jsem pokazil. - Učinila jsem rozhodnutí.
Já vím, o všem jsi věděla, ale byla jsi taktní, a nechtěla jsi se mě vyptávat uprostřed prací na divadelní hře--
Ne, mám poměr s Sheldonem Flenderem.
- C-c-cože? - Spáváme spolu.
- Říkáš Sheldon Flender? - Ano, Flender, tvůj přítel. Má mě dlouho rád
Znáš jeho teorii, že uměná je příbuzenství--
žádající dva umělce a publikum?
- A to samé je v sexu. - O-- O sexu?
Ano, dva jedinci vykonávají umělecký obřad.
Elleno schrňme to. Vy jste s Flenderem povýšili sprostou nevěru na umělecký obřad?
Je to věc uměleckého přístupu.
- No to snad není možný? - Flender už mě má dlouho rád.
Ty si mě vzít nechceš, tuhle večer jsme si vyšli na skleničku...
rozebrali umění a literaturu, Freuda a Nietzscheho.
Závěrem ještě došlo na analýzu řecké etymologie...
Náhle nemá kalhoty--
Ne, ne, ne, ne! Prosím, prosím! Nechci to slyšet. Já nehodlám poslouchat, detaily už vynech.
Ale on má talent. Tohle jsi mu říkal milionkrát.
S tak ohromným intelektem vybuduješ svůj vlastní morální svět..
- Přeji ti zdar. - drahý.
Jsi bledý. Ne, ne, neboj se.
Všichni padnou obdivem. V neděli povečeříš s Gene O'Neillem.
Už ví, že píšeš v morbidně depresívním stylu, je uchvácen.
- jeho štětec. - Dnes zazáříš.
Duše je tvá.
Jsem pouhá nádoba.
Naplň mě.
A pohleď. Toť pouhý začátek.
Se svým agentem jsem probírala typ ženy, roli, kterou mi ušiješ na tělo.
Jsem schopná sehrát kteroukoliv postavu...
Víš dobře, že v otázce kreativity neznám hranice.
Říkali mi, že já zahraju i dvacítky...
ale já, ne ne, třicet je strop.
Léto strávíme v mém domě na Vineyardu. Je tam klid.
Ty budeš psát. Já vařit kávu.
Poslyš, raději už jdi. Za 15 minutes jde opona nahoru.
Potřebuju si udělat pár dechových cvičení.
T-t-ty-- Osud. Staň se, co má se státi.
Merde.
Vem si ho. Je tvůj!
Jen ať mě opustí. Nedostane ani penny, a ty si pamatuj...
nic netrvá věčně. I tebe opustí.
Sylvie, já nechápu proč jste tak nešťastná.
- Proč jste tak hrozně zahořklá žena...
- přece musíte vědět, že-- - Protože mi bereš muže...
můj život, úplně všechno co mám, ty sprostá zlodějko!
- Já vám nechci ublížit. Já--
Edgare.
- Mluvil jsem s doktorkou Philipsovou. - Ano.
Dala mi jednoznačnou instrukci abychom dnes rozhodně neopouštěli areál.
- Kdy to bylo?
Dobře. Dobře, bossi.
Dneska... ráno.
- Číči. - O co de pane Valenti?
celkem o nic. Chci si jen promluvit.
- Tak jo - Tohle budou smutné dny.
- Jistě. Jo. - Chápeš.
V divadle už vytáhli oponu. Chudák holka.
Byla by z ní hvězda viď?
Jo. Je to tak. Její smrt Kustabeckovcům nezůstanem dlužný.
- Otázka zní, jestli to byli Kustabeci. - Kdo by jinej?
Já nevím. Máme tipy...
- parta Charlieho K. je čistá. - Fakt?
Jo. Smysl mi dost uniká.
Ale věřím, že se všechno vyřeší.
Já pročešu ulici, ne?
- Kam si měl vlastně namířeno? - No, to víte, slíbil jsem hercům, že se stavím v divadle.
Že jim popřeju hodně zdaru...
- s těma kolíkama jsem se skamarádil. - No vida.
- Co? - To ti není podobné.
- Co ne? - Nepěstuješ přátele.
Ne, kdepak, ale tohle byla změna, že jo?
Marty Bannister viděl, jak jsi v noci naložil Olivu do auta Číči.
- Já? - Takže pořád jsi jí neviděl?
Já? Jo, vlastně jo.
Vzal jsem jí, a vyhodil o kus dál za divadlem. Proč?
- Ty si proti Olivě něco měl? - Olivě? Ne.
- Měl jsem Olivu rád. Proč? - Vycházeli jste dobře?
Byli jsme jako bratr a sestra.
Oliva byla humoristka.
- Sem tam jste se chytli. - Oliví bouřky... to jo.
Ale já jí bral.
A že si mi jí nepřivezl do klubu, Číči?
Řekla mi, že rande padlo a že jí mám vyhodit u divadla.
- U divadla... v noci? - jo. Jo.
Neměla taneční Číči, ani zkoušky.
Fakt?
Jaktože jsi jí nechal samotnou, Číči?
- Proč jsi mi to nepřijel říct do klubu?
Já nechci zapírat, měl jsem akci v kulečníku.
- A že jsi nic neřek? - Nicku, věc je daná, je to průšvih.
- Ale napravím to. - Jo?
Jo. Odpusťte. Byla to smůla.
Vždyť vy přece víte, že bych pro vás skočil do ohně.
- Číči-- - Poslouchejte, poslouchejte.
Jdu teď hereckýmu ancáblu popřát zdar, jsou dost pověrčivý.
A pak si najdu toho chlapa. Já ho najdu, jo?
Dobře. Tak zatím.
On to udělal, Nicku. Já teda nevím proč.
Možná, že se spolu zapletli.
- Co mi to vykládáš? - Jen klid, Nicku.
Pouhej odhad. Marty Bannister je viděl spolu...
a starý doky, to jsou Číčova pracovna.
Nicky, ten lže jako když tiskne. Viděl jsi ho?
- Byl strachy hin. - Hele, Nicku, čistě mezi námi...
- o těch dvou už kolovali řeči. - Tohle mi nevykládej!
- Snažím se pomoci pane Valenti. - Nicku.
Snaží se jen pomoct.
Číč a Oliva.
Vyřiď ho.
jde to výborně.
K penězům jsem ani nepřivoněl, už je zakouším.
- Mmm, ano. - Hej, co se ti děje?
Co bručíš. Bude to úspěšná premiéra.
- Kde je Ellen? - nemá na to nervy.
Tohle je doktorka Emilene Philipsová, rodinná přítelkyně.
- Hej. Jak to jde? - Číči, jak se vede?
Jde to dobře. Výborně. Zvedni mu trochu náladu. Je nějakej...
- Co je? - Co chceš?
- Šlape jim to, heh? - Zabil jsi Olivu, Číči.
To ti nezapomenu.
Je mi fuk, že jsi literární génius.
Poslouchej, diváci se baví. Heh? Herci to mají pevně v ruce.
Hej, Číči. Závěrečná. S tebou je konec.
Bylo to krásné.
Takhle já žít nemohu, ten stereotyp mě vraždí.
Myslíš si, že se ti nepřihodí to samé?
Myslíš si, že tě to nepotká? Myslíš si, že tady nebudeš jednoho dne sedět s dírou ve svetru...
spitá alkoholem?
- Však uvidíš! - Číči! Ty nechceš sedět v publiku?
Zmeškáš skvělou scénu. Viděl jsi první part?
- Myslíš, že to má rád? - Skvěle, skvěle.
- Kde je Číč? Číč je pryč - Vypadni odsaď. Jdi pryč.
- Mizera.
- Ty jsi dokulečníkoval, Číči. - Já myslím, že je--
Jsem v zahradě, Sylvie, přinesu růže.
Oh, drahoušku, kdybychom měli dítě.
- Na nic jiného nemyslím. - Tohleto jsme už probírali mnohokrát.
Číči! Číči.
Davide.
- Ta poslední věta... - Ano?
v tý hře.
Řekni Sylvii Postonový...
že je těhotná.
To bude skvělý nápad.
- Oh, bože, to je geniální. - Ne. Nemluv.
Nemluv.
"Majstrštych." "Divadekná bomba."
"Umění nejvyšší kvality."
Nejúchvatnější moment hry přineslo jednání třetí...
kde poručík polemizuje se svou ženou.
Dialogová palba záhy nabývá sílu a kadenci...
odráží vojenskou minulost a násilnické tendence...
a burcuje bas-relief (??).
Autor a režisér David Shayne je veliký talent.
- Kde je David? - Nevím. Já myslel, že tu je.
Flendere!
Flendere, vstávej. Tady je David Shayne.
Musím s tebou mluvit.
Prosím, Flendere. Flendere!
Kohopak to tu máme. Pan úspěch Broadwayský.
Já trháky nepíšu. Já dělám uměmí.
- Píšu specielně do šuplíku. - Je tam Ellen?
- Ne, není. - Já myslím že je.
Gratuluju ke hře, Davide.
- Já věděla, že to dokážeš. - Jo, ale jsi vedle.
- Mám-- Mám pro tebe otázku. - Jakou?
Miluješ ve mně člověka nebo umělce?
- Oba. - A co, kdybych třeba nebyl umělec?
Muže, který by nebyl umělec bych milovala...
ale nemohla bych milovat umělce, kdyby to nebyl muž.
Tohle je čistě akademické téma. Ona je teď se mnou, vidíš jí ne?
- Opravdu chceš zůstat s Flenderem? - Jo.
- Hej! Flender je úžasný milenec.
- Hele, já s Flenderem spala. Byl to jen průměr. - Vážně?
Rito, nech toho! Že ty zrovna.
Už je tomu sto let, taky už mám něco za sebou.
Tohleto strašně záleží na vztahu. Se mnou je skvělý.
Huh, zajímavé. Jak se ti zdá jeho technika?
- Technika? Fenomenální. - Fenomenální?
- Nemotejte sex a lásku. - Ne, u mě je láska sáhová hlubina.
Sex má jenom pár cenťáků.
Děvčata ztrácíte nit. Diskusní téma bylo, že mohu uspokojit i několikrát za den.
Oh, Flendere. Proč sem taháš kvantitu?
- Kvantita může ovlivňovat kvalitu. - Kdo říká?
- Karl Marx. - Oh, ty to nenápadně převedeš na ekonomiku.
- Sex je ekonomika. - Keci. Elleno, pojď dolů. Něco ti řeknu.
Miluju tě. Chci tě. Polez dolů.
- Tak jo. - Co, jako co "Tak jo"? A co já?
Ty jsi úžasný, Flendere, ale co naplat, přes Davida bych se nikdy nedostala.
Copak sis nevšiml, že jsem na vrcholu volala, "Davide! Davide!"
Já myslel, žes mi tak říkáš, "Dělej! Dělej!"
Flendere, nech jí raději napokoji.
Nepoznáš čistou lásku?
Mám toho dost: žijeme v krcálku...
jíme sýr a popíjíme víno, vedeme intelektuální rozhovory.
K čertu s tím. Miluju tě.
- Vezmeme se. Odjedeme do Pittsburghu. - Teď máš úspěch.
- Máš trhák. Takhle náhlá změna? - Pořídíme si děti.
- Jen jsem marnil čas. Miluju tě. - Ty jsi umělec.
Ne, nejsem. Já nejsem umělec.
Řeknu ti vše cestou vlakem do Pittsburghu.
Jsou dvě věci. Za prvé, že tě miluju.
Za druhé, že umělec nejsem já.
Konečně se cítím volně.
Nejsem umělec.
- Vezmeš si mě? - Ano.