- Hei, cele 15 monede! - Eu intru gratuit.
Sunt din cavaleria regală ușoară.
- Domnia ta? - Eu nu plătesc!
Sunt mușchetar.
E pentru ultima oară. Și rămâneți la parter!
Vino.
Astă-seară vei vedea actori iluștri...
Montfleury, Bellerose...
Candelabrele!
Ce piesă se joacă?
Clorise.
De cine este?
De Baltazar Baro.
E o capodoperă!
Când te gândești că pe scena asta l-au jucat pe Rotrou!
Și pe Corneille.
La premiera "Cidului" am stat... acolo.
Mai ales dantela, copii. Tăiați-o.
Ragueneau! Prietene!
Cofetar al poeților!
- Mă flatezi. - Taci, protector al artelor.
Toți luăm de la el pe datorie.
Eu însumi fiind poet,
după cum spun unii...
Pentru un sonet sau pentru o scurtă odă, plătesc...
O prăjitură?
Una mică.
Mărturisește, cât te-a costat intrarea?
4 tarte și 15 prăjituri cu frișcă.
Domnul de Cyrano nu a venit? Mă mir.
De ce?
- Joacă Montfleury. - Grăsanul ăla joacă astă-seară?
Rolul lui Phedon.
Și ce-i pasă lui Cyrano?
Nu știi? A prins ură pe Montfleury, că i-a interzis să mai apară pe scenă.
- Deci, nu va juca? - Ba da. E anunțat.
Domnul Cyrano nu va veni?
Eu am pariat că da.
Ligniere, pleci?
Da, mi-e sete.
Mai stai puțin, sigur va veni.
Dragul meu, am vrut să te ajut. Doamna nu vine, mă întorc la sticla mea.
Nu cunosc Parisul, numai dumneata mă poți ajuta. Trebuie să-i aflu numele.
Întreab-o.
Nu îndrăznesc, căci n-am darul vorbirii.
Doamne! Iat-o!
Magdeleine Robin, zisă și Roxane... Rafinată, frumoasă...
Cochetă, orfană și verișoară a faimosului Cyrano.
Ai spune că-i o piersică ce ar surâde alături cu o fragă.
De te-ai apropia de ea, inima ta ar face guturai.
Cine-i bărbatul acesta? Spune-mi repede! Mă tem!
E contele de Guiche.
O iubește?
Nespus. Dar e un amănunt...
Ce amănunt?
E însurat cu nepoata lui Richelieu.
Și ar dori s-o mărite cu vicontele Valvert.
Cam trist, dar amabil.
Roxane nu vrea, însă de Guiche este puternic.
Poate să persecute o burgheză oarecare.
De altfel, l-am dat în vileag într-un cântec care...
Cred că mă urăște.
Sfârșitul era răutăcios.
Pleci?
Bună seara...
Începeți! Începeți!
Aici este Academia, fiule.
Privește-i! Porcheres, Colomby Bourzeys, Bourdon...
Arbaud.
Nume care nu vor muri... Ce frumos...
Dă-mi drumul, îți voi spune un secret.
Ei bine?
Ligniere, prietenul dumitale...
Da?
A jignit pe cineva cu un cântec.
În seara asta, 100 de oameni i-au întins o cursă.
O sută?
Împotriva unuia.
Un biet poet.
Anunță-l!
- Unde sunt? - La Poarta Nesles.
Cyrano n-a venit. Am pierdut pariul.
Cu atât mai bine.
Montfleury! Montfleury!
Ferice acela...
ce departe de Curte și de oraș, într-un loc singuratic...
își impune exilul...
Și care, atunci când zefirul suflă printre copaci...
Afurisitule! Nu te-am oprit să apari o lună?
Cine e?
El este! Am câștigat!
Rege al măscăricilor, ieși din scenă imediat!
Domnule...
Mai comentezi?
Joacă mai departe! Nu te teme.
Ferice acel ce departe de Curte și oraș, într-un loc singuratic...
Va trebui să-ți dau o sută de bețe pe spinare?
Ferice acela...
Dispari!
Care departe de Curte...
O să mă supăr.
- Ajutor! Domnilor! - Joacă o dată!
Grăsanule, dacă nu pleci, o să te iau la palme!
De ajuns!
Marchizii să tacă! Dacă nu, îmi voi încurca bastonul în panglicile lor!
A întrecut măsura. Montfleury, continuă!
Să plece, că de nu, îi tai urechile!
Să plece!
Dar, domnule...
N-a plecat? Atunci, o să urc pe scenă
și o să retez cârnatul ăsta italian.
Prin mine, o jigniți pe Thalia.
Montfleury! Montfleury! Cyrano, afară!
Vă rog, fie-vă milă de teaca mea. De veți continua, o să v-arate lama.
Și tu, jos de pe scenă!
Comentează cineva?
"Clorise"!
Jucați piesa lui Baro!
De mai repetați o dată, vă omor pe toți!
Nu ești Samson!
Tăceți!
Și vă adresez o provocare.
Fac listă.
Apropiați-vă, pe rând, tineri eroi!
O să dau numere.
Cine vrea să deschidă lista?
Dumneata, domnule? Nu?
Sau dumneata?
Nu?
Pe primul spadasin îl expediez cu toate onorurile.
Toți cei ce vor să moară, să ridice un deget!
Lama goală vă jignește pudoarea?
Nici un nume?
Nici un deget?
Prea bine. Atunci, să continui.
Vreau să văd teatrul lecuit de buba asta.
De nu, bisturiul!
Nobili seniori! Doamnelor și domnilor...
Turmă de boi!
Bravo! Foarte bine!
Fără bravo.
Marele tragedian a cărui burtă o iubiți s-a simțit foarte rău.
A trebuit să plece.
Să vină înapoi.
- Ba nu! - Ba da!
Putem ști de ce îl urâți pe Montfleury?
Puișorule, am două, dar unul ar fi de ajuns.
Unu: e un actor deplorabil, care răcnește
și spune poticnit versuri pe care ar trebui să le lase să zboare.
Al doilea motiv, e secretul meu.
Dar ne privați fără scrupule și cu forța de "Clorise"!
Măgar bătrân!
De vreme ce versurile nu au valoare, le întrerup fără regret.
Doamne! Baro al nostru!
Și banii care vor trebui dați înapoi?
Bellerose, ai spus singurul lucru înțelept.
Nu vreau să mă căpătuiesc pe spinarea lui Thepsis. Prinde punga asta și taci!
Ești nebun, să-l ataci pe Montfleury! Pe el, protejatul ducelui de Candale!
- Dumneata ai un protector? - Nu.
Nici un patron? Nici un mare senior să vă apere?
Nu, am spus de două ori. Trebuie să mai repet?
N-am un protector, ci o protectoare.
Și acum, șterge-o!
Dar...
De ce te uiți la nasul meu? Ce are așa de uimitor?
Domnia voastră se înșeală.
E moale și atârnă ca o trompă?
Nu m-am uitat la el.
Și de ce nu, mă rog?
Vă dezgustă?
Culoarea vi se pare nesănătoasă?
- Forma, obscenă? - Deloc.
Atunci, de ce luați aerul ăsta? Poate vi se pare prea mare?
E mic, mititel... minuscul.
Cum?
Mă acuzi de o asemenea meschinărie? Nasul meu, mic?
Oh, Doamne!
Nasul meu este enorm!
Ușor turtit, cam cârn, cu vârful plat...
Și mă mândresc cu un asemenea apendice.
Un nas mare e semnul sigur al unui om afabil, bun, curtenitor, spiritual,
liberal, curajos, așa cum sunt eu,
și cum îți este interzis a te crede vreodată,
secătură vrednică de milă!
Căci fața fără glorie pe care o va căuta mâna mea va fi lipsită
de mândrie, de avânt, de lirism, de pitoresc
de strălucire, somptuozitate, în sfârșit, de nas.
Ca cea pe care o va căuta cizma mea în fundul vostru!
Ajutor! Gărzi!
Aviz pentru gură-cască,
ce vor găsi amuzant mijlocul feței mele.
Și dacă hâtrul este nobil, înainte de a fugi
îl voi lovi cu fier, și nu cu piele.
Ne plictisește.
E un lăudăros. Nu-i va răspunde nimeni?
Nimeni? Am să i-o spun pe șleau.
Aveți un nas... foarte mare!
Foarte.
Asta e tot?
Da.
E prea puțin, tinere. Am putea spune...
multe lucruri, cu multe tonuri.
De exemplu, agresiv: "Dacă aș avea un asemenea nas, mi l-aș tăia pe loc".
Amical: "Probabil că îl înmuiați în ceașcă. V-ar trebui o macara."
Descriptiv: "E o stâncă, e un pisc, un promontoriu!
Ce spun? Este un cap, o peninsulă!"
Curios: "La ce folosește capsula asta lunguiață?
Drept trusă de scris, sau cutie de unelte?"
Amabil: "Vă plac așa de mult păsările, încât, ca un părinte,
le-ntindeți această stinghie spre a se odihni?"
Brutal: " Când fumați, fumul iese pe nas
fără ca un vecin să nu strige 'foc'?"
Prevenitor: "Atenție, să nu cădeți din pricina greutății".
Tandru: "Faceți-i o umbreluță, să nu se ofilească de la soare".
Pedant: "Doar animalul numit de Aristofan hippocampocamalelephantcamelos
a mai avut atâta carne pe un asemenea os".
Dramatic: "Sângerează ca Marea Roșie."
Admirativ: "Ce firmă pentru o parfumerie!"
Liric: "E o cochilie? Este un triton?"
Naiv: "Când vom vizita acest monument?"
Militar: "țintiți cu el în cavalerie!"
Practic: "Îl puneți premiu la loterie?" Va fi premiul cel mare."
În sfârșit, într-un hohot de plâns, parodiindu-l pe Pyram:
"Iată, nasul care a distrus armonia trăsăturilor stăpânului,"
mai și roșește, trădătorul!"
Iată ce ai fi putut să-mi spui
de-ai fi avut ceva minte și spirit. Dar spirit n-ai avut nici cât o picătură.
Iar minte, doar cât să spui că ești un prost.
Ai fi știut să scornești asemenea amare ironii
pe care să mi le servești în fața nobilei asistențe?
De vreme ce n-ai spus nici pe sfertul jumătății, mi le-am servit eu cu ironie,
Dar nu permit ca altul să mi le zică.
Valvert, lasă-l!
Își dă aere de mare aroganță. Un nobil de țară ce n-are nici mănuși,
să nu mai vorbim de fundițe, panglici și găitane.
Eleganța mea este morală.
N-aș ieși, din neglijență, cu un afront nu prea bine spălat,
cu conștiința încă îngălbenită de somn,
cu onoarea șifonată, cu scrupule îndoliate.
Tot ce am pe mine strălucește și mă împăunez cu independența și franchețea.
De ajuns!
Nu am mănuși? Mi-a rămas una dintr-o pereche foarte veche,
care oricum mă stânjenea...
și am lăsat-o în mutra cuiva.
Ticălos! Secătură! Bădăran ridicol!
Și eu sunt Cyrano Savinien Hercule de Bergerac.
Bufonule!
Ce-a mai spus?
Trebuie s-o mișc, altfel amorțește. Așa pățesc dacă o las fără ocupație.
Ce-aveți?
Furnicături în spadă.
Fie!
Iubește aproape cu pasiune sunetul ăsta.
- Poet? - Da, domnule, poet.
Și în timp ce mă voi duela,
vă voi compune o baladă.
O baladă?
Și la ultimul vers, vă voi străpunge.
- Nu! - Nu?
"Balada duelului pe care domnul de Bergerac
l-a avut cu un coate-goale la un hotel burgund"
Ce-i asta, mă rog?
Titlul.
Tăcere!
Stați! Aleg rimele...
Le-am găsit.
Arunc elegant pălăria
Las liniștit să-mi cadă din spate mantia...
Trag spada cu un gest viguros...
Îi salut pe toți grațios...
Și te previn, flecușteț prețios
Că la final de vers...
voi atinge!
Mai bine lăsai naibii trufia.
Unde să te străpung, curcan vanitos?
Să-ți spintec pieptarul lucios?
Să lovesc în inimă, sub panglica albastră?
Gărzile spadelor se lovesc... ding dong!
Vârful flutură și nimerește la țintă...
Am hotărât, la sfârșit, burdihanul ți-l străpung.
Îmi mai lipsește o rimă în "tură"...
Ești mai alb ca făina. Ca să-mi oferi cuvântul "secătură"?
Parez lovitura pe care sperai să mi-o dai
Încă nu.
Deschid, închid.
Ține bine frigarea. La finalul strofei, lovesc.
Prințe, lui Dumnezeu cere-i iertare.
Fandez mlădios, o scurtă luptă...
Încrucișăm spadele, fentez...
Și la finalul strofei...
ating!
Gărzile!
Unde te va duce viața asta?
Ai dușmani peste tot.
Ce fericire!
Banii aruncați pe scenă.
100 de scuzi. Tot ce aveam. Am cheltuit tot într-o seară.
- Și acum cum vei trăi? - Nu mi-a rămas nimic.
- Ce gest stupid! - Dar ce glorios!
Care-s regulile tale?
Trebuia să iau prea multe hotărâri, prea complicate și am hotărât...
Ce anume?
Am hotărât ce e mai simplu. Voi fi admirabil în toate și pentru toți.
Fie, dar spune-mi și mie de ce îl urăști pe Montfleury.
Netrebnicul!
Îl urăsc din seara în care a îndrăznit să-și îndrepte privirea spre cea...
Ca un melc alunecând pe-o floare.
Să fie posibil...
Că iubesc?
- Iubesc. - Și pot să știu...
Nu mi-ai spus niciodată...
Pe cine iubesc?
Să ne gândim puțin.
Acest nas ce cu un sfert de oră mă precede oriunde m-aș duce,
îmi interzice visul de a fi iubit chiar de o slută.
Pe cine iubesc eu? Dar e de la sine înțeles.
O iubesc pe cea mai frumoasă dintre toate.
Pe cea mai delicată, mai strălucitoare, cea mai dulce și cea mai savantă.
Acum înțeleg, e clar. Pe Magdeleine Robin, verișoara ta?
Da.
Pe Roxane.
Foarte bine! Dac-o iubești, spune-i!
Azi, te-ai acoperit de glorie în fața ei.
Uite-te la mine și spune-mi ce speranță îmi poate da protuberanța asta?
Nu-mi fac iluzii.
Uneori, mă las înduioșat de albastrul înserării.
Văd sub razele argintii ale Lunii o doamnă la brațul unui cavaler,
gândindu-mă că mi-ar plăcea și mie pe sub raza Lunii să mă plimb
cu o doamnă la brațul meu.
Mă entuziasmez.
Uit, apoi îmi văd umbra pe zidul grădinii.
Prietene... mă apucă disperarea,
să știu că sunt urât și, uneori, atât de singur.
Plângi?
Nu! Asta, niciodată.
O lacrimă cursă pe acest nas, ar fi oribilă.
Dar în seara asta, Roxane a urmărit duelul, albă la față.
Inima și spiritul îi sunt tulburate. Îndrăznește să-i vorbești.
Să-mi râdă în nas?
Nu. De asta mă tem cel mai mult.
Te caută cineva?
E camerista ei!
Domnule, verișoara voastră vrea să știe dacă mâine
ar putea să vă vadă, în secret. Are unele lucruri a vă spune.
Mie? Doamne!
Ați putea sta de vorbă după liturghie?
Unde? Eu... Dar... Doamne!
Spuneți repede!
- Mă gândesc! - Unde?
La Ragueneau, patiserul.
Unde stă?
Pe strada... Dumnezeule! Saint-Honore.
Va veni. Să fiți acolo la 7.
Voi fi acolo.
Eu... O întâlnire... cu ea!
Nu mai ești trist?
Orice ar fi, ea știe că exist.
Acum o să fii calm.
Calm? O să fiu frenetic, exploziv!
Sunt gata să zdrobesc o armată întreagă!
Am două inimi și 20 de brațe,
nu-mi ajung piticii, îmi trebuie uriași!
Ce-i?
Dormim! Liniște!
Cine mormăie?
De ce se plâng?
Ligniere!
Cyrano!
Ce ai pățit?
- N-are curaj să se ducă acasă. - De ce?
Un avertisment... Mă așteaptă 100 de oameni...
Din cauza cântecului... Mă așteaptă...
La Poarta Nesles. E în drumul meu.
Rămân ascuns aici. Ei mi-au dat adăpost.
100, spui? Vei dormi la tine acasă!
Sculați-vă. Urmați-mă, să fiți martori.
Dar, 100 de oameni...
În seara asta, îmi ajung.
Dar ce au împotriva lui?
Fiindcă se știe că mi-e prieten!
Înăbușă în tine zeul care cântă, Ragueneau!
Va veni și clipa asta!
Acum, treci la cuptor!
N-ai împăturit bine pâinea asta.
La mijloc pauza, între emistihuri.
Palatului ăstuia de crustă îi trebuie acoperiș.
Și tu, pe țepușa asta interminabilă,
alternezi modestul pui cu sublima curcă,
așa cum bătrânul Malherbe
alterna versuri mărețe cu unele mai mărunte.
Și la foc învârtește strofele fripturilor!
Meștere, cu gândul la dumneata am copt de dimineață ceva ce cred că-ți va plăcea.
O liră!
Du-te și bea în sănătatea mea!
Tăcere! Uite-o pe soția mea! Du-te! Și ascunde banii!
Îți place?
E ridicol!
Pungi?
Mulțumesc.
Doamne!
Cărțile mele venerate!
Versurile prietenilor mei rupte și împrăștiate!
Răutăcioșii dumitale scriitori de versuri inegale!
Furnico, nu insulta divinii greieri!
Să faci așa ceva cu niște versuri!
- Nimic altceva. - Cu proza ce vei face?
- Ce vrei, micuțule? - Trei pateuri.
Uite, bine rumenite și fierbinti.
Vă rog să le împachetați.
În punga asta?
Ei bine, da.
Să le împachetez?
"Asemeni lui Ulise, în ziua în care o părăsise pe Penelopa..."
Nu, nu în asta.
"Blondul Phoebus..." Nici în asta.
- Dar hotărăște-te o dată! - Gata, gata...
Copii, înapoiați-mi poemul lui Philis.
În loc de trei pateuri, am să vă dau sase.
Philis! Pe acest dulce nume, trei pete de grăsime...
Philis...
- Cât e ceasul? - Doamne! E șapte!
Doamne, ce luptă a fost aseară!
- Ce luptă? - La hanul Bourgogne.
- Duelul! - Da, cel în versuri.
Numai despre asta vorbește! "La sfârșitul..."
Să nu mai aud!
"Te străpung! La sfârșitul..."
Ce frumos...
- Cât e ceasul, Ragueneau? - Șapte și două minute.
Te străpung... Să compui o baladă...
- Ce ai la mână? - Nimic...O tăietură.
- Ai fost în pericol? - Eu? Nicidecum.
Cred că mă minți.
Aștept aici pe cineva. Lăsați-mă singur.
Nu vreau... Vor veni poeții mei.
Pentru prima masă.
Aici o să fie bine.
Iată-i!
- Confrate dragă! - Vultur al patiserilor!
Ce bine miroase în cuibul dumitale!
Nu pot să-i vorbesc...
Să-i scriu oare?
Da, îi scriu o scrisoare și plec.
Ospătați-vă!
Pentru prima oară, lira mă hrănește.
Ascultați, prieteni, o rețetă în versuri!
Te ascultăm...
- Tu nu mănânci? - Cinez.
"Cum se fac tartele mici cu migdale."
Bateți până se fac spumă, câteva ouă.
Adăugați și ceva chitră, pe alese...
Vărsați laptele dulce cu migdale...
Puneți coca în formele de tartă mică...
Iute garnisiți pe margini cu caise...
Turnați strop cu strop umplutura.
Puneți-le la foc și rumenite le scoateți
în veselă ceată.
Acestea-s micuțele tarte cu migdale.
- Nu ești gurmandă? - Și încă cum!
Iată două sonete ale domnului Benserade pe care vi le umplu cu tarte cu cremă.
Vă place prăjitura "choux"?
Da!
- Dar prăjiturile proaspete? - Sunt moartă după ele.
Vreți să le mâncați în stradă?
Dar...
Și nu vă întoarceți până nu le-ați terminat!
Roxane...
E o clipă binecuvântată.
Uneori, uiți că exist și că respir.
Dar ce contează astăzi? Ce ai venit să-mi spui?
Întâi, să-ți mulțumesc.
De ce?
Acel nerod viconte pe care ieri l-ai înfruntat
e un mare senior, îndrăgostit de mine.
De Guiche?
Vrea să mă mărite...
M-am bătut, doamnă, și asta este bine.
Nu pentru nasul meu nenorocit, ci pentru ochii voștri frumoși.
Și mai voiam...
Dar pentru mărturisirea ce-o voi face...
ar trebui să văd în dumneata pe fratele cu care mă jucam în parc, lângă lac.
Când petreceai fiecare vară la Bergerac.
Roxane, în fuste scurte se numea atunci Magdeleine.
- Eram frumoasă? - Nu erai urâtă.
Uneori, când cădeai din copac cu mâna însângerată, alergai la mine.
Și eu, făcând pe mama, spuneam cu o voce ce încerca să fie dură
"De unde mai ai și zgârietura asta?"
E prea mult! Și asta? Arată-mi!
La vârsta ta! Unde ți-ai făcut asta?
M-am jucat, la Poarta Nesles.
- Te-ai bătut? - A fost o simplă ceartă.
Povestește-mi în timp ce-ți opresc sângele. Câți erau?
Nici măcar o sută.
Povestește!
Nu, lasă. Spune-mi ce nu îndrăzneai să spui când ai venit.
Acuma îndrăznesc, căci trecutul m-a încurajat cu-al lui parfum.
Iată... Iubesc pe cineva...
Dar el nu știe.
Nu știe încă.
Dar va afla.
Un biet băiat care m-a iubit timid, de departe, fără să-mi spună.
Dă-mi mâna... Ai febră!
Dar am văzut mărturisirile tremurându-i pe buze...
Și închipuie-ți, vere, că e soldat în regimentul dumitale.
Este cadet în compania dumitale!
Pe frunte i se citește spiritul, geniul...
E mândru, nobil, cutezător, frumos...
Frumos?
- Ce este? Ce ai? - Eu? Nimic.
E...
Mă... Mă doare mâna.
- Ați vorbit? - Niciodată.
- Este cadet? - Cadet în gardă.
Și numele i-l știi?
Baronul Christian de Neuvillette.
Dar nu e la cadeți.
Ba da. De azi de dimineață.
Am terminat prăjiturile, domnule.
Bine. Citește versurile de pe pungi.
Biată copilă căreia îi plac vorbele frumoase...
Dacă e un nepriceput, un sălbatic?
Nu, ghicesc că toate vorbele-i sunt fine.
Toate vorbele sunt fine, când mustața e fină.
- Și dacă e un prost? - Ei bine, aș muri.
Pentru asta m-ai rugat să vin?
Nu văd cum îți pot fi de ajutor.
Nu... Ascultă-mă.
Cineva m-a speriat spunându-mi că toți sunteți gasconi în companie.
Și cum îi primim pe cei asemenea lui?
Mi-e teamă pentru el.
N-ai nici un motiv.
Dar m-am gândit, când te-am văzut luptând cu acele brute,
invincibil și măreț ca întotdeauna...
M-am gândit că toți se vor teme de dumneata.
Bine, îl voi apăra pe baron.
Nu-i așa că-l vei apăra?
Întotdeauna ți-am purtat o prietenie tandră.
- Îi vei fi prieten? - Da.
- Nu se va duela niciodată? - O jur.
Cât te iubesc!
Acum trebuie să plec...
Dar nu mi-ai povestit despre lupta de aseară!
Spune-i să-mi scrie.
- Te iubesc! - Da, da...
O sută de oameni împotriva dumitale...
Adio! Suntem cei mai buni prieteni.
Să-mi scrie! O sută de oameni... Să-mi povestești altă dată.
O sută! Ce curaj!
Și asta n-a fost tot.
Iată-l!
Ce succes!
Câtă vitejie!
Este nebun!
30 de răniți!
O luptă demnă de eroii antici!
- O extravaganță! - Ceva fără egal!
Eroul nostru!
- Este rănit! - Drăcia dracului!
E doar puțin atins.
Îmbrățișează-mă, ce naiba! Povestește-ne!
Întreaga luptă.
Destul!
Dar ce ai?
Nimic.
- Ai vorbit cu Roxane? - Nu.
Ești sincer?
Felicitările mele pentru noua faptă de vitejie.
Domnul știe ce este vitejia.
Acești domni mi-au confirmat că e adevărat.
Am văzut cu ochii noștri.
O sută împotriva unuia... Faci parte din compania acestor gasconi nebuni?
- Da, la cadeți. - E de-al nostru!
Tinerii ăștia cu chipul trufaș sunt faimoșii...
- Cyrano. - Căpitane?
De vreme ce compania mea e completă, te rog s-o prezinți contelui.
E cam morocănos. Deci?
Nu astăzi.
Să spun cupletul în locul lui?
Te rog.
Cadeții din Gasconia, Carbon și Castel-Jaloux. Mincinoși și duelgii.
Duelgii și mincinoși făr' de rușine.
Mai nobili decât cei mai nobili potlogari.
Impunând prin lovituri...
Impunând prin noblețe și blazon Cadeții din Gasconia și Castel-Jaloux.
Ochi de vultur, picior de barză, mustață de pisică și picior de lup.
Păcălind pe mișelul ce mormăie, pălării vechi, cu pene ascunzând găurile.
De glorie inima le este îmbătată.
Găurește-Burtă și Sparge-Față sunt poreclele lor cele mai dulci.
Peste tot unde se duc, își găsesc un pat în care să doarmă.
Aceștia-s cadeții din Gasconia... Ce-i fac pe toți să pălească de gelozie!
Un poet e un lux în ziua de azi. Vreți să fiți al meu?
Nu vreau să fiu al nimănui.
L-ați putea distra pe unchiul meu, Richelieu. Vă pun o vorbă bună.
Dumnezeule!
Ați scris bine rima celor cinci acte.
Da, a scris o tragedie.
- Cum se numește? - Agripina.
- Să i-o arăți. - Adevărat?
O să corecteze numai câteva versuri.
Imposibil! Îmi îngheață sângele la gândul că va schimba o virgulă.
- Sunteți mândru. - Ați remarcat?
Privește, Cyrano, ce vânat am prins de dimineață pe chei. Pălăriile fugarilor!
Ce-a mai rămas din victime.
Cine i-a pus, cred că turbează.
- Se știe cine a fost? - Eu.
I-am pus să facă treaba pe care n-o fac eu, un versificator bețiv.
Un mare amator de cântece!
- V-ați permis... - Vreți să le dați prietenilor voștri?
V-ați opus planurilor mele...
De crimă?
Ce insolent!
Ajunge! Să mergem!
Ieșiți de aici!
O întrebare, domnule. Ați citit "Don Quijote"?
Da. Îmi scot pălăria în fața acestui aiurit.
Meditați asupra capitolului cu morile.
Capitolul 13.
Când le ataci, adesea se întâmplă.
Dușmanii mei sunt schimbători ca vântul?
Vârtelnița brațelor lor lungi, vă poate arunca în țărână.
Sau mă poate ridica în stele.
Trebuie să recunoști...
Îmi place să displac și chiar să fiu urât.
Cu puțin calm, norocul și gloria...
Și ce să fac?
Să caut un protector puternic?
Ca o iederă ce se agață de trunchi
Din care-și face proptea, lipindu-se de coaja lui,
să urc prin viclenie, nu prin forță?
Nu, mulțumesc!
Să dedic și eu versuri bancherilor?
Să mă transform în clovn, în speranța să văd
un zâmbet nu prea sinistru pe buzele unui ministru?
Nu, mulțumesc!
Să înghit zilnic găluște, să-mi subțiez pântecul mărșăluind?
Să-mi murdăresc genunchii?
Să fac demonstrații de suplețe dorsală?
Nu, mulțumesc!
Să-mi fie talentul apreciat doar de bicisnici?
Să fiu terorizat de ziare obscure?
Să spun mereu: "De-aș apărea în fițuicile lui Francois!"
Nu, mulțumesc!
Să calculez, să-mi fie teamă să fiu livid,
Să fac vizite în loc să scriu un poem?
Să scriu petiții, să cer să fiu prezentat?
Nu, mulțumesc!
Prefer să cânt, să visez,
să râd, să fiu singur și liber.
Să pot vedea clar, glasul să-mi vibreze.
Să-mi pun, dacă vreau, pălăria pe-o ureche.
Să mă duelez pentru un da sau pentru un nu,
sau să compun un vers.
Să lucrez fără gândul la glorie sau la avere.
Să mă gândesc că aș putea ajunge pe Lună.
Să triumf din întâmplare și să mi se recunoască meritul.
Pe scurt, să nu fiu iedera parazită, poate nici stejarul sau teiul.
Să nu urc prea sus, dar să urc singur.
Fă tu pe orgoliosul...
Dar recunoaște că ea nu te iubește.
Taci!
Cyrano! Povestea luptei!
- Mai târziu. - Nu! Acum!
Ești nou venit și de nu știi, am să te învăț eu.
La noi e un obiect despre care nu vorbim
așa cum nu vorbești de funie în casa spânzuratului.
Uită-te la mine! M-ai înțeles bine?
Este...
Niciodată acest cuvânt nu se rostește. Cu el vei avea de-a face.
Ajunge un cuvânt, un singur gest.
Dacă-ți scoți batista, te așteaptă lințoliul.
Căpitane!
Ce facem când întâlnim meridionali lăudăroși?
Le arătăm că și cei din Nord pot fi curajoși.
- În sfârșit, povestea. - Povestea!
Ei bine, pe la miezul nopții, mă duceam să-i întâlnesc.
Luna strălucea pe cer asemeni unui ceas
când, brusc, nu știu ce ceasornicar grijuliu
s-a apucat s-o șteargă cu un nor pufos
S-a făcut o noapte cum nu s-a mai văzut.
Cheiurile nu mai erau luminate deloc.
- Pe legea mea, nu se vedea mai departe... - De lungul nasului.
Cine e omul ăsta?
- A venit azi de dimineață. - De dimineață?
Este baronul Christian de Neuvillette.
Bine...
Eu...
Foarte bine...
Spuneam, deci...
Pe legea mea, nu se vedea nimic.
Mergeam și mă gândeam că pentru o nimica toată am să supăr
vreun mare prinț care mi-ar fi tras una...
În nas...
Care m-ar fi mușcat și că eu, imprudent...
- I-aș fi băgat... - Nasul...
Degetul între scoarță și copac...
Pentru că el ar fi putut să-mi dea...
- Peste nas... - Peste degete!
Dar mi-am spus: "Vezi-ți de drumul tău."
- Înaintez și mă trezesc... - Nas în nas...
Față în față
cu gălăgioșii care puteau...
De-ți lua nasul!
... a ceapă și a poșircă.
- Sar, cu capul în jos... - Cu nasul în vânt...
Atac, lovesc doi în stomac. Îl înțep pe unul...
Un altul mă lovește, eu ripostez...
Cu nasul!
Tunete și fulgere! Ieșiți cu toții!
Tigrul se trezește!
Lăsați-ne singuri!
- O să-l găsim tocat mărunt. - Mă ia groaza.
- Bucățele de cadet. - Ce grozăvie!
- Îmbrățișează-mă! - Domnule...
- Ești curajos! - Dar...
Chiar foarte curajos.
Îmbrățișează-mă. Sunt fratele ei.
- Al cui? - Al ei!
Al Roxanei.
Dumneavoastră, fratele ei?
Un fel de văr de frate.
- V-a... - ...spus totul.
- Mă iubește? - Poate.
Sunt fericit să vă cunosc!
Iată ce înseamnă un sentiment brusc.
Iertați-mă...
E drept că e chipeș, afurisitul!
Roxane așteaptă o scrisoare de la dumneata.
- Nu! E imposibil! - Imposibil? De ce?
Pentru că sunt prost ca noaptea.
Nu ești prost, de vreme ce-ți dai seama.
Când sari la luptă, îți găsești cuvintele.
Un militar are o minte oarecare.
Dar în fața femeilor nu știu decât să tac.
Când le privesc, ochii lor au o frumusețe...
Și inima lor... Nu o mai au când trebuie să le vorbești?
Nu știu cum să le vorbesc.
Eu aș ști, dar la ce bun?
Cine m-ar asculta când m-ar vedea?
Să poți folosi vorbe frumoase...
Să fii un mușchetar frumos...
Roxane e frumoasă, exigentă, cochetă... Mi-ar trebui elocință.
Ți-o împrumut pe-a mea!
Tu împrumută-mi frumusețea chipului și împreună vom fi eroi de roman.
Cum?
Te simți în stare să repeți ce te voi învăța?
Îmi propui...
De vreme ce te temi că-i vei împietri sufletul...
- Dar... - Vrei, sau nu?
Privirea ta mă sperie!
- Vrei? - Ții atât de mult?
M-ar amuza...
E o provocare pentru orice poet.
Vrei să ne completăm unul pe altul?
Voi fi spiritul tău, vei fi frumusețea mea.
Dar nu voi putea scrie scrisoarea pe care o așteaptă.
Iat-o! Trebuie doar s-o semnezi.
Poți s-o trimiți. Fii liniștit, sună bine.
Avem întotdeauna prin buzunare scrisori de dragoste către iubitele noastre.
Ia-o și vei vedea cât sunt de elocvent.
- O să-i placă Roxanei? - La nebunie.
Credulitatea amorului propriu e atât de mare
încât va crede că a fost scrisă pentru ea.
Prietene...
Deci?
De necrezut.
Sunt uimit! Putem vorbi acum de nasul tău?
Această epistolă de dragoste pe care-n gând
am refăcut-o de sute de ori.
În hârtia pe care o țineți în mână e inima mea.
Pe care nu-mi rămase decât a o copia.
Sunt în mâinile dumneavoastră.
Hârtia e vocea mea.
Cerneala e sângele meu...
Scrisoarea asta... sunt eu.
Trupul îmi e cuprins de fierbințeli...
Către dumneavoastră inima strigă...
Și dacă sărutările s-ar trimite prin scris,
mi-ați citi scrisoarea cu buzele.
Departe de lumea obscură, vulgară, mincinoasă,
există o țară pentru inimi delicate.
Departe de lumea asta amară, violentă și nesinceră
există o țară a îndrăgostiților fericiți.
Roxane, trebuie să plecăm. Nu mai putem aștepta.
Vom pierde discursul despre Tendre.
- Bună seara. - Nu intrați!
Vreau să-mi iau rămas bun.
- Plecați? - La război.
Chiar în seara asta. Avem ordin să asediem Arras-ul.
Un asediu?
Plecarea mea pare să vă lase rece.
- Ba nu... - Ba, din păcate, da.
Când am să vă revăd?
Știți că m-au numit comandant de regiment?
- Al regimentului de gardă. - Regimentul de gardă...
Unde servește vărul dumneavoastră. Voi ști să mă răzbun pe acest lăudăros.
Pleacă și regimentul de gardă?
- Desigur. - Christian...
- Ce aveți? - Plecarea asta... mă disperă.
Când ții la cineva și știi că pleacă la război...
E prima oară când îmi vorbiți așa...
Și tocmai în ziua plecării...
O să vă răzbunați pe Cyrano?
- Vă temeți pentru el? - Dimpotrivă.
- Îl vedeți? - Rareori.
Eu îl văd peste tot.
Vreți să vă răzbunați, dar îl trimiteți în lupta pe care o adoră. E banal.
Eu știu ce l-ar face să sângereze.
Ce?
Dacă regimentul ar pleca și l-ar lăsa aici cu cadeții.
La Paris, cu brațele încrucișate...
Numai așa îl puteți înfuria pe unul ca el.
Vreți să-l pedepsiți? Privați-l de pericol.
Femeia! Numai ea ar putea inventa așa ceva.
O să fie furios pe el și pe prieteni pentru că nu e în focul luptei.
Așa veți fi răzbunat.
Mă uimiți!
Dar vreau să văd în asta o dovadă de iubire.
Chiar este.
Am la mine ordinul care va fi transmis fiecărei companii.
Ăsta, pentru cadeți, îl voi păstra la mine.
Cyrano... Veselia lui bătăioasă!
- Dumneavoastră jucați farse altora? - Uneori.
Mă înnebuniți...
Să plec tocmai în seara când vă simt emoționată?
Aproape de aici, pe strada Orleans, e o mănăstire
unde mă pot ascunde.
Toți vor crede că am plecat.
Diseară, mascat, dă-mi voie să revin, frumoasa mea.
Dar dacă se află, gloria voastră...
- Dar asediul de la Arras... - S-aștepte! Îmi dați voie?
- Nu! - Vă rog...
Vă așteaptă datoria. Plecați.
Christian va rămâne...
- Vreau să fii un erou. - Ce cuvânt ceresc...
- Deci îl iubești... - Pe cel pentru care tremur.
Plec.
Sunteți mulțumită?
Da, prietene.
Ți-am spus că o să întârziem!
Clomire îmi e prietenă. Precis m-au așteptat.
- Verișoară... - Cyrano...
- Pe cine cauți? - Ce spui?
- Cauți pe cineva? - Da... Pe Christian.
Îmi scrie zi și noapte, dar nu știu de ce fuge de cum mă vede.
- Ajută-mă, te rog. - Despre ce-ți scrie?
Cuvintele-i sunt raze de soare și eu sunt orbită.
A devenit stăpân pe gândurile mele.
- Să ne grăbim! - Vin.
Cât îl iubesc!
- Are atâta spirit? - Mai mult ca tine, vere.
Știe să vorbească despre iubire?
Nu vorbește, face disertații.
- Roxane! - Lysimon!
Bună seara, Felixerie.
Barthenoide!
Scumpa mea Uranie!
Găsește-l neapărat!
Spune-i că-n seara asta vreau să-i spun cele mai dulci dorințe.
Cuvintele dulci pe care mi le scrie, vreau să le aud chiar de la el.
- Plec. - Să nu le pierzi pe maimuțe.
Ciocanul este înfășurat.
Asta ca să nu-ți fie întrerupte frumoasele discursuri.
În seara asta sau niciodată. Pregătește-te să înveți!
- Ce mai scrii? - Cuvintele pe care le vei spune.
- Va trebui să-i vorbești. - Ce spui?
Dorește să-i fii aproape. Să nu mai pierdem timpul. Ăsta e începutul.
Învață-l!
- Nu! - Învață lecția!
N-o să învăț nimic. M-am săturat să învăț vorbele tale.
Acum știu că mă iubește. Nu-mi mai e teamă.
- Voi vorbi singur. - Serios?
Crezi că n-am să pot? Nu-s atât de prost.
Ai să vezi. Exemplul tău mi-a fost de folos.
Voi vorbi cu vorbele mele. Și am să știu s-o iau în brațe.
- Vorbește singur, domnule! - Stai! Nu pleca!
Gură, minune cu surâs atât de dulce...
Gură cu formă atât de grațioasă...
Gură ce știe ce trebuie să spună...
Gură ce vorbește mai puțin decât ochii...
Ochi frumoși a căror privire profundă Tulbură mereu inimile...
Dulce odihnă ce vine Pe o atât de dulce mișcare.
Gură, minune a gurilor...
Gură ce spune cuvinte fermecătoare...
Gură ce animă respirația...
Gură ce dă viață și trunchiului uscat...
Gură demnă numai de zei...
Christian, ești aici? Eu sunt.
Așteaptă...
Aerul e atât de blând... Se întunecă și suntem singuri.
Vino, să ne așezăm.
Să vorbim.
Te ascult.
Te iubesc.
Da, vorbește-mi de iubire.
Te iubesc...
Asta e tema. Brodează pe ea.
- Te... - Brodează.
- Te iubesc atât de mult. - Fără-ndoială. Și apoi?
Și apoi... Aș fi așa de fericit dacă m-ai iubi...
Spune-mi că mă iubești.
Îmi dai o păpădie, când așteptam un crin.
- Spune-mi cum mă iubești. - Te iubesc... mult.
Dezvăluie-ți sentimentele!
Gâtul tău... Aș vrea să îl sărut.
- Te iubesc! - Iarăși?
Nu! Nu te iubesc!
- Ce bine... - Te ador!
- Oh, nu! - Iartă-mă, sunt prost.
Nici asta nu-mi place. Cum nu mi-ar plăcea să fii urât.
- Dar... - Regăsește-ți elocința.
- Ascultă... - Mă iubești, știu. Adio.
- Nu așa curând. Ți-aș spune... - Că mă adori. O știu.
Ce succes!
Noapte bună.
Cine-i acolo?
Cine aruncă cu pietre?
Eu.
Care eu?
- Aș vrea... - Tot dumneata!
- Aș vrea să-ți vorbesc. - Vorbești prea prost.
Ai milă...
- Ar fi fatal iubirii noastre. - Nu! Nu mă mai iubești.
Cum mă poți acuza când te iubesc mai mult?
Așa e mai bine!
Iubirea crește legănată la pieptu-mi chinuit...
Pe care țâncul îl ia drept pătuț.
Așa-i mai bine.
De vreme ce e crud,
ar fi o prostie să nu-l sugrumi în fașă.
Am încercat, dar în zadar.
Noul născut, doamnă... este un Hercule.
E și mai bine.
A strangulat cu ușurință doi șerpi...
Orgoliul și...
Îndoiala.
E foarte bine. Dar de ce vorbești așa rar?
Cuvintele sunt șovăitoare. De ce?
- Pentru că este noapte... - Cum?
Prin întuneric, pe dibuite, își fac drum spre ureche.
Dar ale mele nu întâmpină atâta greutate.
Găsesc drumul imediat?
Așa-i, de vreme ce-mi ajung drept în inimă.
Sau poate eu am inima mare și dumneata, urechea mică.
Dar vorbele-ți coboară și-ajung mai repede.
Ale mele urcă... Și drumul e mai greu.
De câteva clipe urcă mai repede.
Exercițiul le-a fost de ajutor.
Eu vorbesc, e drept, de la-nălțime mare.
Și m-ai ucide dacă de-acolo o vorbă dură ai lăsa să cadă.
- Cobor. - Nu!
Atunci, urcă iute!
- Nu! - Cum, nu?
Să profităm puțin de ocazie
și să vorbim încet, fără să ne vedem.
- Fără să ne vedem? - E o plăcere atât de mare.
Abia de ne ghicim.
Tu-mi vezi mantaua lungă ascunsă-n întuneric...
Eu întrezăresc albeața unei rochii de vară.
Eu sunt o umbră, iar tu, atât de luminoasă.
Parcă ți-aș vorbi întâia oară.
E drept, glasul ți-e schimbat.
Firește, căci în noaptea ce mă ascunde, îndrăznesc, iată, să fiu eu însumi.
Unde rămăsesem? Nu mai știu...
Îmi iartă emoția...
Este atâta de plăcut și atât de nou...
- Nou? - Desigur, să fiu sincer.
Teama de-a fi luat în râs îmi strânge inima.
- De ce să râdă? - De iubirea mea.
Inima mea se-nvăluie în spirit din pudoare.
"Spirit"! Urăsc cuvântul ăsta în dragoste.
E o crimă, atunci când iubești, să prelungești acest duel.
Dar clipa vine inevitabil.
Îi plâng pe cei pentru care nu vine clipa
în care să simtă o iubire nobilă născând
și fiece cuvânt frumos nu-i întristează.
Dacă a venit clipa asta pentru noi, ce vorbe mi-ai spune?
Toate cele...
care mi-ar veni să ți le-arunc grămadă.
Mă sufocă iubirea... Mă-nebunește...
Nu mai pot! E prea mult.
În inima mea, numele tău răsună ca un hohot de plâns.
Îmi amintesc tot despre tine. La tine iubesc tot.
Știu că acum un an, pe 12 mai, de dimineață, ți-ai schimbat pieptănătura...
Un Soare m-a orbit... ce era părul tău.
Acum mă înțelegi? Îmi simți iubirea ce din întuneric urcă?
În seara asta e prea frumos, e prea plăcut.
Eu îți spun toate astea, iar tu mă asculți.
E prea mult! În modestia mea nu am sperat atât.
Acum nu-mi mai rămâne decât să mor.
Din pricina vorbelor mele ea tremură între ramurile înflorite?
Simt mâna adorată cum coboară de-a lungul crengilor de iasomie...
Da, tremur și plâng... Te iubesc și sunt a ta.
- M-ai îmbătat. - Atunci, să vină moartea!
Beția asta, eu i-am adus-o.
- Mai vreau doar un lucru... - Un sărut!
Cum? Ce-ai spus?
Da... M-am pripit.
E-atât de tulburată, că trebuie să profit.
Da, asta ți-am cerut...
Cerul mi-e martor!
Știu că am fost prea îndrăzneț.
Nu... nu-mi da acest sărut.
- De ce? - Taci, Christian!
Ce spui?
Mă cert că am îndrăznit prea mult.
Îmi spuneam: "Taci, Christian!"
- O clipă... - Obține acest sărut!
Așteaptă!
- Unde ești? - Vorbeam de un sărut...
- Nu! - Ba da... Dulce cuvânt.
- Taci! - Ce este un sărut?
Un jurământ făcut fără de vorbe, un legământ.
Mai curând, o mărturisire ce vrea o confirmare.
Un punct roșu ce-l punem pe "i"-ul din vorba "a iubi".
E un secret ce ia gura drept ureche...
O clipă de nemărginire cu zumzet de albină...
O cuminecătură cu gust de floare...
Un fel de a ne simți a inimii dogoare...
Un fel de a-ți gusta sufletul de pe buze.
- Te rog să taci! - Am să tac, doamnă.
Urcă!
Dar nu mi se pare momentul potrivit.
Mai ești acolo?
Urcă, dobitocule!
- Domnule... - Ce este?
Mă iertați... Aici locuiește Magdeleine Robin?
Da, eu sunt vărul ei. Ce dorești?
Am un bilet să-i dau.
- Ce este? - O scrisoare.
- Christian... - Cyrano...
Ce faci aici?
Cine să-mi scrie la miezul nopții?
Trebuie să fie ceva sfânt, demn de un senior care...
- De Guiche! - Îndrăznește?
"Nu ți-am ascultat sfatul. Am rămas să fiu cu dumneata în noaptea asta.
Vin în mare secret. Așteaptă-mă.
Sper că buzele dumitale ce ades mi-au zâmbit..."
Părinte!
Ascultați ce spune în scrisoare.
Voința lui Richelieu trebuie respectată.
Din acest motiv ți-am trimis această scrisoare
prin intermediul acestui călugăr inteligent și discret.
E dorința noastră să vă dea binecuvântarea căsătoriei.
Căsătorie? Cu cine?
- Chiar acum. - Ce-i asta?
Imbecilule. A inventat tot.
Christian trebuie să-ți devină soț, în secret.
Ți-l trimit. Chiar dacă îl găsești, respingător, resemnează-te.
Curaj, copila mea!
Știam eu că nu putea fi vorba decât de un lucru sfânt.
E cumplit!
- Dumneata ești? - Nu, el.
Dar nu este respingător. E sigur el?
"P.S. Dă 200 de pistoli mănăstirii."
Un adevărat senior!
- Resemnează-te. - Mă resemnez.
Trebuie să ne căsătorim fără să crâcnim.
Dumneata o dorești? Da sau nu?
Cred că da...
Grăbește-te! De Guiche trebuie să vină!
Îți dau un sfert de oră s-o binecuvântezi.
Tu îmi vei fi martor. Repede!
În picioare!
Martor, la ce?
Repede! Lumânări!
Un crucifix!
Inelele!
Ce inele?
Dafin sfințit!
Cine-i ăsta? De unde-a apărut?
- Din Lună! - Cum?
Pământeanule, ce oră este?
Nu văd bine? A înnebunit?
Ce oră este? Ce țară? Ce zi și ce anotimp?
Sunt amețit.
- Domnule... - Ca o ghiulea am căzut din Lună.
- Și încă mai cad. - Bine, cazi.
O fi vreun nebun.
Și nu vorbesc în metafore.
Au trecut 100 de ani sau doar o clipă, nici eu nu știu.
Eram într-un balon de culoarea șofranului...
Pe ce continent suntem? Spuneți-mi sincer. Nu-mi ascundeți nimic.
Dumnezeule Mare! În țara asta toți au chipuri negre!
Cum?
- Sunt în Alger? Sunteți indigen? - E o mască.
Sunt în Veneția, deci...
- Mă așteaptă o doamnă. - Deci, sunt la Paris!
- Zău că are haz! - Râdeți?
Râd, dar vreau să trec.
Deci am căzut în Paris!
Iertați-mă, am căzut la ultima vijelie
și sunt puțin acoperit de eter.
Am călătorit și ochii mi-s plini de praf de stele.
La pinteni mi s-au prins fărâme de planete.
Și de vestă, s-a agățat un fir dintr-o cometă.
Trecând pe lângă Neptun, i-am evitat tridentul
și am căzut în talerele balanței. Vedeți? Una îmi arată încă greutatea!
Pe toți diavolii!
Pe îngerii din cer! Vă îndoiți de mine?
A ajuns!
Doamne!
Grăbiți-vă, părinte!
Nu trebuie să zorim rugăciunea.
Ajunge!
Scoateți-vă masca, să auziți mai bine.
- Masca mea! - Fără mască!
Trebuie să știți cum e făcută Luna și dacă locuiește cineva în acest bostan.
Trebuie să știți cum am urcat acolo, cu o mașinărie de mine inventată.
- Ghiciți, ce este? - E un nebun!
Și mareea... Da, apa oceanului de Lună e atrasă.
M-am așezat pe plajă, după o baie în mare
și capul mi-a plecat primul căci în păr a rămas mai multă apă.
M-am ridicat în aer, drept ca un înger...
Cunosc vocea asta! Cred că sunt beat.
Un sfert de oră a trecut. Puteți pleca.
Căsătoria e încheiată.
Deschideți! Sunt eu, Cyrano!
Am venit tocmai când schimbau inelele.
Doamnă, poți să-ți iei adio de la soț.
Cum?
Regimentul tău pleacă!
- La război? - Fără-ndoială.
- Dar cadeții nu pleacă! - Ba vor pleca!
Iată ordinul! Dă fuga, baroane, să îl duci!
Auzi tobele? Ne cheamă. Supune-te, domnule!
Ce mai aștepți?
Să mergem!
Noaptea nunții va fi mult mai târziu.
Crede că mă îndurerează...
Pleci și dumneata? Atunci, ți-l încredințez.
Promite-mi că nimic nu-i va pune viața în pericol.
Voi încerca...
Promite-mi că la asediu nu va răci.
- Voi face tot posibilul... - Că-mi va fi credincios.
- Fără-ndoială, dar... - Că-mi va scrie des.
Asta-ți promit.
Ești rănit?
Nu. Știi că au prins obiceiul să nu mă nimerească.
E o nebunie să riști să duci scrisori în fiecare dimineață.
Am promis că-i va scrie des.
Dar să nu-i spui nimic.
Dacă micuța ar ști că el moare de foame...
- Dar a rămas chipeș. - Du-te și te culcă.
Nu mai bombăni, ți-am spus.
Trec la spanioli printr-un loc unde știu că-s mereu beți.
Ai putea să aduci de mâncare.
Imposibil. Trebuie să fii ușor ca să treci.
I-am asediat și iată-ne asediați. Ce rușine!
Te duci în sfârșit la culcare?
- Poate... După ce termin. - Ce să termini?
Altă scrisoare.
Calmați-vă, băieți!
Ajunge!
- Ce este? - Le e foame.
Și mie.
- În urechi aud un zumzăit. - E burta ce plânge de foame.
Richelieu chefuiește la Paris.
Ai vrea să-ți trimită potârniche?
Eu aș vrea vită!
Eu, tocană de miel!
Vită înăbușită!
Un caltaboș cu ceapă!
Un pateu de rată!
- Fasole! - Clătite!
Cu slănină și sos de ciuperci!
Mi-e foame!
Numai la mâncare vă stă gândul!
Vino, Bertrandou, bătrâne oier.
Cântă din fluier un cântec de pe la noi...
Un cântec ce te face să te simți acasă.
Ascultați, gasconi!
Nu mai e fluierul de luptă, e fluierul din lemn.
Este fluieratul lent al căprarilor ce mână turmele.
Dealul încărcat de ceață...
Ascultați...
Este valea, câmpia, e pădurea...
E ciobănașul oacheș cu bascul lui cel roșu.
Este dulceața plăcută a serilor din Dordogne...
Ascultați, gasconi!
În el e toată Gasconia.
Îi faci să plângă.
Dorul de casă... E un rău mai nobil decât foamea.
- Le va slăbi curajul. - Da' de unde!
Vezi, a fost de ajuns un sunet.
E un gascon!
E unul fals. Feriți-vă! Gasconii sunt de obicei nebuni.
Și cel mai periculos e un gascon cu judecată.
- Ce palid este... - O fi mort de foame.
Să nu-l lăsăm să vadă că suferim.
Cărțile! Pipele și zarurile! Iar eu, să-l citesc pe Descartes.
E verde...
Doar ochii sunt de el.
Aud că mă zeflemisiți!
Nobilii bearnezi, baronii din Perigord, îl disprețuiesc pe colonelul lor?
Ajunge! Pot și eu să vă disprețuiesc isprăvile de vitejie.
Se știe cum pornesc eu la atac.
Ieri, la Bapaume, de trei ori am atacat.
- Și eșarfa albă? - Știi acest amănunt?
A treia oară, niște fugari m-au tras către linia inamică.
Eram în pericol de a fi prins și împușcat.
Atunci am avut bunul gând să-mi las să cadă eșarfa
care arăta gradul meu militar.
Așa, am putut, fără să atrag atenția, să ajung la ai noștri
și apoi să atac din nou și să-i înving pe spanioli.
Ce ai de spus?
Henric al IV-lea, copleșit de dușmani, n-ar fi consimțit niciodată
să-și taie pana albă.
Dar viclenia mea a izbândit.
Posibil, dar nu renunți la cinstea de a fi o țintă.
Dacă aș fi fost acolo când eșarfa a căzut... Curajul nostru diferă.
Eu mi-aș fi pus-o la loc.
Altă lăudaroșenie de gascon!
Lăudăroșenie?
Dă-mi eșarfa! Voi ataca cu ea legată la piept.
Altă lăudaroșenie!
Știi că eșarfa a rămas în liniile dușmane,
într-un loc de unde nimeni n-o poate lua.
Iat-o!
Mulțumesc.
Cu această pânză albă voi da un semnal pe care ezitam să-l dau.
Cine este?
O iscoadă spaniolă. Datorită lui, pot să le forțez mâna.
Și chiar în noaptea asta, pentru a ne aproviziona,
m-am gândit la un atac final. Trimit tot regimentul spre Dourlens.
Cadeții vor rămâne.
Și dacă spaniolii știu?
O vor afla. Vor ataca mâine în zori.
Dacă-i rețineți două ore, noi îi vom forța să se retragă.
- Dar pentru asta... - Va trebui să muriți.
Asta era răzbunarea!
Incomparabilă, asemeni vitejiei dumitale. Slujindu-l pe rege, îmi slujesc și ura.
Acceptați, domnule, recunoștința mea.
Știu că îți place să lupți cu o sută o dată. Nu ai, deci, a te plânge.
La revedere, domnilor cadeți gasconi.
- Ce faci? - Nimic.
- Minți! Arată-mi! - Chiar vrei?
- Da, arată-mi. - Ei bine, iată.
E o scrisoare de adio.
Adresată Roxanei?
Cui altcuiva?
Crezi că o va duce un porumbel?
Nu, putem traversa până la Vimy.
- Imposibil. - Ba nu.
Ai fost?
Da, noaptea.
I-ai scris des?
Mai des decât crezi.
În fiecare zi?
Răspunde-mi!
Da. Chiar de două ori pe zi.
Și, beat de fericire, înfruntai moartea.
- Da, pentru tine. - Ba pentru ea.
Nu mi-ai spus nimic!
Acum înțeleg...
Nu înțelegi nimic. Te înșeli, Christian.
Și pata asta?
Ce pată?
E o lacrimă!
Da, m-am prins în jocul ei... Ăsta e farmecul.
Vezi bine, scrisoarea era emoționantă. În timp ce scriam, am plâns.
Unde te duci?
Ne trebuie un tun. Ia-l pe Le Bret și pe alți 4-5.
- Unde pleci? - La Vimy, să duc o scrisoare.
- O scrisoare? - E nebun.
În timpul slujbei, o să le furăm pâinea.
Dacă e să murim, n-o să murim de foame!
Ține asta.
Drăcie! Ce fierbinte e!
- Taci! - Avem friptură!
- Vii? - Du-te fără mine.
Pe unde naiba ați reușit să treceți?
Prin Vimy... Am traversat pădurea.
- Dar e o nebunie! - Asediul a durat prea mult.
- Nu poți rămâne aici! - De ce-aș pleca?
Are dreptate. Plecați. Spaniolii ne vor ataca.
- Ne vom bate! - Trebuie să pleci!
Vreau să văd lupta!
Mi-e foame.
Aerul e prea curat.
Ce putem mânca?
Aș vrea gustări reci și calde, un vin bun, pateuri... Îmi aduceți?
N-avem nici noi.
Atunci, ortolan, păstrăv, jambon, orice.
De unde să le luăm?
Din trăsura mea.
Trebuie să tăiem, să scoatem oase.
Am cu mine un om prețios. Duceți-vă și priviți de aproape.
Cuferele sunt pline cu prepelițe. Prindeți!
La fiecare, o cutie cu mâncare.
Roșu sau alb?
Pâine pentru domnul Carbon!
- Bea puțin! De ce plângi? - Este prea bun.
Deci, prețioasa noastră era o eroină.
Domnule de Bergerac, îți sunt verișoară.
Aici, gasconi! Unde sunt cadeții?
Nu se poate! Să fi dezertat?
- La posturile voastre! - Da, da...
Ești roșu la față! Ce ai?
E sânge... Ne vom bate!
Sunt beți!
Cine? Noi?
În picioare! La tunuri, toți!
Mulțumesc, domnule... Frumoasă tratație...
Ce-au băut? Sunt nebuni? Puțin le pasă!
La arme!
Bună ziua, domnule de Guiche.
Vin!
- Fugiți! E un ordin! - Niciodată!
- Rămâi? - Da.
Prea bine! Dați-mi o muschetă!
Cum?
Nu părăsesc o femeie aflată în pericol!
Cred că am putea să-i dăm de mâncare.
Mâncare?
Este pentru toată lumea.
Credeți că o să mănânc resturi?
- Faceți progrese. - O să lupt pe stomacul gol.
- Începe să capete accent! - Eu?
E de-al nostru!
- Nu te mișca de-aici! - Unde te duci?
Așteaptă-mă! Rămâi la adăpost!
De ce ai venit?
- Din cauza scrisorilor tale. - Pentru niște scrisorele de amor?
Mi-ai scris atâtea... Și mereu mai frumoase. Dac-ai ști...
Te-am adorat din seara când, pe sub fereastra mea, cu un glas necunoscut,
mi-ai mărturisit iubirea ta.
Iar în scrisori, de-o lună, parcă vocea îți auzeam.
Le citeam, le reciteam, le răsfoiam...
Eram a ta! Iubirea ta mă ardea.
Iartă-mă dacă am fost ușuratică și te-am iubit mai întâi pentru frumusețe.
Dar mai târziu, inima ta m-a cucerit și te-am iubit pentru amândouă.
Și acum? Ai învins și sufletu-ți iubesc.
Frumusețea ce mi-a plăcut întâi o văd acum mai bine, și n-o mai văd deloc.
Te mai îndoiești de victorie?
Înțeleg, nu poți crede această iubire.
Nu vreau iubirea asta! Vreau doar să fiu iubit...
Pentru ceea ce altele te-au iubit până acum?
Era mai bine înainte.
Nu înțelegi nimic! Adevărata iubire acum începe.
Ador ce faci și te-aș iubi oricum.
Și dacă frumusețea n-ar mai fi...
- Nu spune asta! - Ba da, o spun.
Să fiu urât?
Chiar și urât, ți-o jur!
- Ești palid! - Nu mă mai iubește.
Ce?
Te iubește pe tine.
Îmi iubește doar sufletul.
Deci, pe tine te iubește. Și o iubești și tu.
- Eu? - Știu!
- E-adevărat. - O iubești ca un nebun.
- Mai mult. - Spune-i.
Nu!
- De ce? - Privește-mi chipul.
- Spune-i totul! - Nu!
Nu faci bine că mă ispitești!
M-am săturat să port în mine un rival.
Vreau să știu pe care din noi îl preferă.
- Pe tine. - Așa sper.
Nimic, nu mai sta!
Dar ce ți-a spus? Doamne, pleacă!
Probabil crede că am mințit, dar i-am spus adevărul.
- N-ai mințit? - L-aș iubi chiar...
- ți-e jenă să-mi spui? - Nu...
N-o să mă faci să sufăr. Chiar de ar fi urât?
Chiar de ar fi urât.
- Și desfigurat? - Chiar desfigurat.
De-ar fi ridicol, grotesc? Și atunci l-ai iubi?
Poate mai mult.
Dumnezeule! Poate că e adevărat și fericirea e lângă mine.
Ce spui?
Eu... Ascultă-mă... Aș vrea...
Christian!
N-a murit!
Roxane...
I-am spus totul. Pe tine te iubește.
Nu! Christian!
Salvați-o!
- Rămâi cu mine! - Dar suntem în luptă!
Scrisoarea lui...
Doar tu l-ai cunoscut.
- Nu-i așa că era încântător? - Da, Roxane.
- Un poet fără pereche? - Da, Roxane.
- Un spirit sublim... - Da, Roxane.
Un suflet profund, minunat de pur, neînțeles de profani.
Adio, Roxane.
- Acum e duce. - Ba cred că mareșal.
N-a mai venit de luni de zile.
Tot în doliu?
Tot.
La fel de credincioasă?
La fel.
M-ai iertat?
De vreme ce sunt aici...
Sora Marthe a scos o prună din prăjitură. Am văzut-o.
E un păcat să spui așa.
Pâra e un păcat.
Una mică...
Îi voi spune domnului Cyrano.
- Pentru el am pregătit pateuri... - Știi că nu e prea credincios.
Să-l convertim!
Vă interzic să îi vorbiți pe tema asta.
Nu-l necăjiți. Ar putea veni mai rar.
Dar Dumnezeu?
Fii liniștită. Dumnezeu îl cunoaște bine.
În fiecare sâmbătă, îmi spune: "Soră, ieri nu am postit."
- Așa îți spune? - De fiecare dată.
Sâmbăta trecută nu mâncase de două zile.
Îl iubești chiar dacă e mort?
Uneori mi se pare că e pe jumătate mort.
Că inimile noastre sunt împreună.
Și că iubirea lui plutește, vie, în jurul meu.
Iată-l pe Le Bret.
Vine des pe aici?
Domnule mareșal...
Ai ajuns devreme. El va veni la șapte.
- Cine? - Cyrano.
Oh... el. Ce mai face?
- Rău. - Rău?
Exagerează.
Cum am prevăzut, e singur și sărac. Pamfletele-i aduc mereu alți dușmani.
Îi atacă pe falșii nobili, falșii credincioși, pe plagiatori, pe toți.
- Dar spada lui îngrozește mai rău. - Nu-l plângeți prea mult.
A trăit liber în cuget și în faptă.
- Domnule duce... - Știu, eu am totul, iar el, nimic.
Dar i-aș strânge mâna cu dragă inimă.
- La revedere. - Vă conduc.
Uneori îl invidiez.
Când izbutești prea bine în viață
îți pare că n-ai făcut niciodată vreun rău.
Și parcă te apasă o undă de rușine
căci mantia de duce târăște după sine în cutele de blană, pe treptele măririi,
iluzii spulberate și gustul amăgirii.
- Ați căzut pe gânduri. - Da...
Domnule Le Bret. Numai o vorbă...
E drept, nimeni n-ar îndrăzni să-l înfrunte, dar mulți îl urăsc.
Ieri, la regină, cineva mi-a spus: "Cyrano ar putea muri într-un accident."
Zilele astea să aibă grijă să nu iasă.
Un doctor! Căutați un doctor!
- Rămâneți lângă el. - Da, domnule.
Mă întorc.
A bătut ceasul. Ar fi trebuit să vină.
Nimic nu-l va împiedica.
Iată-l!
Nu mai am ață...
Culorile închise cum să le-nveselesc?
De 14 ani, e prima oară când întârzii.
Știu și-s furios.
M-a întârziat o vizită nepotrivită.
Și cine a fost nepoftitul?
A fost o nepoftită.
Și ai dat-o afară?
Da. I-am spus...
"Mă iertați, dar azi e sâmbătă
și trebuie să mă duc într-un anume loc.
Nimic nu mă poate împiedica să ajung acolo. Veniți peste o oră."
Va trebui să mai aștepte. Nu te las să pleci până nu se întunecă.
Poate va trebui să plec ceva mai devreme.
N-o mai tachinezi pe sora Marthe?
Ba da. Soră Marthe, vino încoace!
Frumoșii ochi, îi ții mereu plecați.
Ce aveți?
Nimic.
Ieri am mâncat de frupt.
Știu.
- Dar sunteți așa de palid. - Taci.
Să veniți mai târziu să vă dau un castron de supă.
O să veniți?
- Te-a convertit? - Nu, pe cuvânt...
Povestește-mi ce mai e nou săptămâna asta.
Aștept gazeta.
Sâmbătă, 19...
Am mâncat de opt ori struguri.
Regele a fost lecuit cu două tăieturi de lanțetă.
Duminică, la marele bal al reginei,
s-au ars 763 de lumânări de ceară albă.
Trupele noastre au învins luni...
Am spânzurat patru vrăjitori...
Cățelușului doamnei d'Athis i-a fost făcută clismă...
Domnule de Bergerac, ajunge.
Marți, nimic.
Lygdamire și-a schimbat iubitul.
Joi, toată Curtea a fost la Fontainebleau.
Vineri, pe 25...
Mancini, cea brunetă, ...
a spus "nu" dimineața și "da" seara...
- Și sâmbătă, 26... - Vere!
- Te asigur că n-am nimic. - Vino!
E rana căpătată la Arras... care... uneori...
Bietul de tine!
Dar o să-mi treacă...
Gata.
Fiecare cu rănile lui.
A mea e încă vie, aici.
Pe hârtia îngălbenită a ultimei scrisori
se văd încă urme de lacrimi și de sânge.
Scrisoarea lui...
Ai spus că, poate, într-o zi, ai să mi-o citești.
Vrei s-o citesc?
Da... astăzi.
Iat-o.
Pot s-o deschid?
Deschide-o și citește.
Roxane, adio! Moartea mă așteaptă.
Pe din afară?
Mâine, iubita mea...
Încă mi-e inima grea de iubirea nemărturisită și mor...
Niciodată ochii mei, privirea ce-mi era...
Cum îi citești scrisoarea!
...ce-mi părea sărbătoare.
N-am să-ți mai văd mișcarea grațioasă.
N-am să-ți mai ating fruntea și aș vrea să strig...
Cum o citești!
Și strig: Adio!
O citești cu o voce...
Adio, iubita mea! Adio, a mea comoară!
Iubita mea...
Dar nu aud pentru prima oară vocea asta...
Inima mea nu te va părăsi o clipă.
Și chiar de dincolo te voi iubi fără măsură...
Cum mai poți să citești? S-a întunecat.
S-a întunecat?
Tu ai fost!
Nu, Roxane!
Trebuia să ghicesc atunci când îmi rosteai numele.
N-am fost eu...
Ba da!
Îți jur...
Acum înțeleg generoasa minciună.
- Tu mi-ai scris! - Nu!
Cuvintele acelea... Tu le-ai scris.
- Glasul din noapte era al tău! - Jur că nu.
Sufletul era al tău!
- Nu te iubesc! - Ba mă iubești!
- El te iubea. - Mă iubeai!
- Nu! - O spui cu glas mai moale.
Nu te iubeam, dulce iubire.
Câte lucruri îngropate au ieșit la iveală!
De ce ai tăcut 14 ani?
Scrisoarea pe care n-a scris-o era de lacrimile tale udată.
Sângele e al lui.
Cyrano! Aici ești!
Bună seara, prieteni!
Venind aici, s-a sinucis.
Mai devreme, acea slăbiciune...
N-am terminat gazeta.
Sâmbătă, 26, cu o oră înainte de cină,
domnul de Bergerac a murit asasinat.
Ce ți-au făcut?
Ironia sorții.
Eu care-am vrut să mor străpuns în inimă,
iată că sunt ucis lovit pe la spate de un lacheu.
Am ratat totul.
Mi-am ratat și moartea.
Nu mai plânge așa de tare, Ragueneau.
Aduceți ajutoare!
Nu vă duceți... Când vă veți întoarce, nu voi mai fi aici.
Ce ai să faci de-acum, amice? Nu mai ești patiser?
Nu, m-am dus la Moliere. Prietenii m-au ruinat.
Soția te-a părăsit...
Moliere?
Ce faci în compania lui?
Curăț mucul lumânărilor. Dar am să plec de mâine.
Sunt indignat!
Ieri s-a jucat "Scapino" și am văzut că v-a furat o scenă.
Una întreagă!
Celebrul monolog.
Moliere a furat scena.
Bine-a făcut...
Și n-a avut succes?
Ce-a mai râs lumea!
Soarta a vrut să fiu sufleor și lumea să mă uite.
Îți amintești de seara când l-ai ascultat pe Christian de la balcon?
Toată viața mea-i acolo.
În timp ce eu eram jos, în umbra-ntunecată,
alții urcau să culeagă sărutul gloriei.
Asta-i dreptatea.
Din pragul mormântului, eu spun că
Moliere are geniu
și Christian era frumos.
Soră! Vino!
Nu chema pe nimeni!
A bătut clopotul. Să se ducă la rugăciune.
Eu ți-am adus nenorocirea.
Eu!
Tu? Dimpotrivă.
N-am cunoscut blândețea feminină.
Mama nu m-a găsit frumos.
Nu am avut o soră.
Mai târziu, m-am temut de ironia unei amante.
Îți sunt îndatorat că mi-ai fost măcar prietenă.
Datorită ție, o rochie a trecut prin viața mea.
Te iubesc! Te rog să trăiești!
Prea târziu, verișoară.
Voi urca sus, spre Luna de opal.
Trebuie să găsesc acolo mai multe suflete îndrăgite.
Îi voi găsi pe Socrate și pe Galileu...
Filosofi, fizicieni, versificatori, spadasini...
Și-un călător aerian cu limba ascuțită.
Îndrăgostit, dar nu spre al său bine...
Aici odihnește Hercule-Savinien de Cyrano de Bergerac,
care a fost de toate, dar n-a fost nimic...
Plec...
Nu vreau să mă las așteptat.
Vedeți?
Raza de Lună vine să mă ia.
Nu mă mai sprijini...
Sunt numai copaci...
Vine...
Și parcă am marmură-n picioare.
Sunt îmbrăcate-n plumb.
De vreme ce-a venit, îi voi porni în întâmpinare...
Cu spada în mână!
Ce spui?
Degeaba? Știu.
Dar nu te duelezi numai în speranța de-a învinge.
E mai frumos atunci când este în zadar.
Cine sunt toți aceștia?
Sunt cu miile.
Vă recunosc, vechii mei dușmani!
Minciuna.
Lașitatea.
Compromisul.
Știu că, până la urmă, mă veți îngenunchea.
Dar ce contează? Eu mă bat!
Puteți să-mi smulgeți tot! Și lauri și cununi de roze.
Luați-mi-le pe toate!
Dar, în ciuda voastră, cu mine iau ceva
În seara asta, când voi porni spre Dumnezeu
Salutul meu va mătura pragul azuriu
și ceva fără cute și curat cu mine am să iau...
Ce vei lua?
Panașul meu.