Okej. Är du klar, Anna?
Okej. Klara då, allihopa.
32 tagning 2.
Kameran gär.
Tracka.
FÖRELÄSNING OM INDISKT MYTERI
Sam?
Sam. Ställ i ordning schäsen.
- Vi ska till Miss Ernestina. - Ska bli, sir.
Frun.
Frun, kom fort. Frun, det är Mr Charles.
- God morgon. - God morgon, sir.
Kan du säga till fröken attjag är här?
- Charles. Kors, ni är uppe tidigt. - God morgon, Mrs Tranter.
- Vilken vacker morgon. - Ja, verkligen. Vänligen stig pá.
Är Ernestina vaken?
- Mary, är min brorsdotter vaken? - Ja, frun.
- Säg att Mr Charles är här. - Ja, frun.
Kunde jag få träffa Ernestina?
- Ensam? - Men naturligtvis, naturligtvis.
- Tack. - Fröken.
Mr Charles är här för att träffa fröken.
- Mr Charles? - Han väntar därnere.
Han vill tala med fröken.
- Vad... Vilken klänning ska jag ha? - Den skära. Den är så vacker.
- Fröken är vacker som en tavla i skärt. - Ja. Ja, den skära. Den tarjag.
Glasverandan är ett avskilt ställe. Går det bra?
Det går bra. Tack.
Jag väntar på henne i glasverandan.
Jag trodde att ni Londonbor låg och drog er halva dan.
Anej. Vi är på benen tidigt, vi.
Morgonstund har guld i mund, för oss Iondonbor.
Hon kommer.
Charles?
Ernestina.
- Hon har gått in till honom. - Visst ser hon ut som en prinsessa?
Ernestina, det har säkert inte undgått er att det är hela sex veckor
sedan jag kom ner hit till Lyme från London.
Nej, det har inte undgått mig.
Jag kom till Lyme för att utforska klintbranten och leta fossiler,
men jag stannade kvar för er skull.
För ert utsökta sällskap.
Tack.
- Hon ger honom väl inte korgen? - A, hon skulle offra ena armen för honom.
Jag har kommit för att be om tillåtelse att be er far om er hand.
Ni har min tillåtelse.
Men det är inte säkert att han godtar mig.
I hans ögon harjag inte ett riktigtjobb.
Antyder ni att beslutet är helt och hållet pappas?
- Nej. Det är ert. - Ja, det är det.
Fånga gör vad jag vill. Och Jag gör vad jag vill.
I så fall, kan ni förbarma er
över en snustorr vetenskapsman som håller er mycket kär,
och gifta er med mig?
A, Charles.
Jag har väntat så länge på det här ögonblicket.
Nu har han det i säcken.
Det här är inte mistel, men det kanske duger ändå?
A, Charles.
Hallå?
Vem är det?
Ja, det är det.
Det ska jag säga till henne.
Anna?
Du är sen.
De väntar på dig i sminkvagnen.
A, Gud.
- Vad hände med väckningen? - Jag vet inte.
- Vem var det som ringde? - Jack.
Var det du som svarade?
Ja, då vet de nu, då.
De vet att du är på mitt rum.
I din säng. Jag vill att de ska veta.
Hjälp, vad mycket klockan är.
Jag kommer sparkas för omoraliskt leverne.
De kommer att tycka attjag är en hora.
Det är du också.
God morgon.
Det är kyligt idag.
Miss Woodruff. Ni vet att ni inte kan stanna här längre.
Miss Duff lämnade er ingenting i testamentet.
Huset ska säljas.
Hur mycket pengar har ni?
Miss Woodruff, jag tror jag känner någon som ni kan bo hos.
Mrs Poulteney på Grange.
Har huset utsikt över havet?
Ja, det har det, ja.
Då vore jag tacksam för er hjälp, sir.
- Mr Smithson för att se Mr Freeman. - Ni är väntad, sir.
För att vara ekonomiskt oavhängig, Smithson,
är ni sannerligen punktlig.
God morgon, Mr Freeman.
Náväl...
Vi kunde ha träffats på mitt kontor i City,
men jag tänkte ni ville se hur det ser ut här.
- Ja, det vill jag. - Se upp.
Om nâgra månader ska vi förstås öppna depáer i Bristol och Liverpool.
Jag förstår.
Det där är May Queen, kom in i morse för reparationer.
Ja, ja. Jag vet, Charles,
att ni kan erbjuda Ernestina inte bara kärlek och beskydd,
utan så småningom också ett ansenligt arv.
Det stämmer.
Ja...
Ja, jag vet att min dotter älskar er.
Ni verkar vara en hederlig karl. Låt oss skaka hand på det.
Jag började här, Charles, med min kära hustru vid min sida.
- Ni vet attjag inte har någon son. - Jag vet det, sir.
Nå, om ni någonsin skulle få lust att utforska affärsvärlden,
blirjag gärna er ledsagare.
Tack.
Jo, han var mycket respektfull för vad han kallade
min ställning som vetenskapsman och gentleman.
Han frågade mig faktiskt om mitt arbete.
Men eftersom jag inte trodde att han skulle uppskatta fossiler,
gavjag honom en kort översikt över utvecklingsläran i stället.
- Sá elakt av dig. - Ja, han var inte särskilt trakterad.
Han dristade faktiskt åsikten
att Mr Darwin skulle ställas ut i en bur i zoologiska trädgården.
I aphuset.
Låt mig gå först.
Ska vi vända om? Det börjar blåsa upp.
Jag trodde du skulle välkomna en ursäkt att hålla mig i handen.
Låt gå då.
Gode Gud. Vad i fridens namn gör hon där?
- Det är stackars "Tragedi". - "Tragedi"?
Fiskarna har ett plumpare namn på henne.
Vad?
De kallar henne "den franske Iöjtnantens kvinna".
Gör de?
- Kom snälla du. - Jag måste tala med henne.
- Hon kan falla. - Du får inget tack. Hon är galen.
Det är farligt. Stanna här, vill du?
Charles.
Damen.
Ursäkta mig. Det är farligt att stå där. Kom tillbaka.
Säg mig, vem är den franske Iöjtnanten?
Han är en man som det sägs att hon...
Är kär i?
- Värre än det. - Och han övergav henne.
Finns det ett barn?
Jag tror inte det.
Det är bara skvaller.
Vad gör hon här?
Det sägs att hon väntar på hans återkomst.
Sá banalt.
Hur har hon försörjt sig sedan hon fick avsked?
På det eländigaste, harjag hört.
Fröken? Fröken?
Miss Woodruff, var så god och kom in.
Mrs Poulteney, det här är Miss Woodruff.
Jag förstår.
Som pastorn berättat önskar jag anställa en sällskapsdam.
Han tänkte att ni kunde vara en lämplig person för en sådan tjänst.
- Ni är utan anställning? - Ja, frun.
- Men ni har varit guvernant? - Ja, det harjag, frun.
En sällskapsdam måste vara en person med allra högsta moral.
Jag måste tänka på mina tjänare.
- Ni talar franska, stämmer det? - Ja, det gör jag, frun.
Jag tycker inte om fransmän.
Om ni ville lämna oss nu, Mr Forsythe.
Naturligtvis, Mrs Poulteney. God middag.
Mr Forsythe upplyser mig om att ni har fattat tycke för en utländsk person.
Jag har hört från de mest oklanderliga vittnen
att ni alltid ses pa samma ställe när ni är ute.
Ni står på piren och ser ut över havet.
Det påstås att ni visar ånger,
men jag måste understryka att sådant stirrande ut över havet är utmanande,
oacceptabelt och syndigt.
Om frun anser mig olämplig för tjänsten,
- vill ni attjag lämnar huset? - Jag vill att ni visar
att ni har förvisat personen ur ert hjärta.
- Hur ska jag visa det? - Genom att inte visa upp er skam.
Jag vill höra er läsa ur Bibeln.
Om ert sätt att läsa behagar mig, anställerjag er.
- Mike? -Ja?
Lyssna på det här.
"1857 beräknas det ha funnits 80000 prostituerade i London."
Jaså?
"Ett hus på 60 var en bordell."
"Vid en tid da den manliga befolkningen i London var en och en kvarts miljon,
tog de prostituerade emot tvâ miljoner kunder i veckan."
- Två miljoner? - Ja.
Minns du vad jag säger i den där kyrkogárdsscenen om att åka till London?
"Om jag reste till London, vetjag attjag skulle bli
det som man redan kallar mig här i Lyme."
- Fortsätt. Ja? - Ja, det var det som väntade henne.
Det star här att hundratals prostituerade
var fina flickor, till exempel guvernanter, som förlorat arbetet.
Man förnärmar sin chef, misterjobbet och hamnar på gatan.
Det är så det är.
Den manliga befolkningen var 1,25 miljoner?
Ja.
Om vi drar av en tredjedel för barn och gamlingar,
betyder det att, utom äktenskapet,
kunde den viktorianske gentlemannen se fram emot 2,4 knull i veckan.
Jag är så ledsen om jag störde er.
Sesá. Jag kommer.
Till den vackra damen däruppe.
Och till den ännu vackrare härnere.
Hur mycket ärjag skyldig?
En penny?
Tack så mycket.
- Känner ni igen den där damen? - Ja.
- Kommer hon hit ofta? - Ganska så.
Men hon är ingen dam.
Hon är den franske Iöjtnantens sköka.
Från Mr Charles, med hälsningar.
- Kom han med dem själv? - Nej, fröken.
- Var är Mr Charles? - Vet inte. Jag frågade inte.
Frågade vem?
- Hans betjänt, fröken. - Men jag hörde att ni talade.
- Ja, fröken. - Om vad då?
Bara smáprat, fröken.
Var snäll och kom ihåg att han kommer från London.
Ja, fröken.
Om han gör närmanden vill jag veta det med detsamma.
Hämta lite svagdricka till mig.
Till min älskade.
Damen?
Jag är så ledsen attjag störde er tidigare.
Jag har hört att ni nyligen har blivit sekreterare till Mrs Foulteney.
Ska vi ta sällskap? Eftersom vi ska samma väg.
Jag promenerar helst ensam.
- Fárjag presentera mig? - Jag vet vem ni är.
- Dá... - Var snäll och låt mig fortsätta ensam.
Och säg inte till någon att ni sett mig här.
"Miss Wood ruff."
Vänta lite. Jag tappade bort var jag var.
Sidan 50. Jag ser dig plötsligt. Du har fastnat med klänningen i riset.
Jag ser dig, du ser mig. Vi ser pa varandra, jag säger "Miss Woodruff."
Jaha.
Just det. Jag ser dig.
Fastna med kappan i riset.
Just det.
Nu tittarjag på dig.
Du ser mig.
Jag tittar på dig.
Men nu kommer du emot mig för att gå förbi.
Stigen är smal och det är Ierigt.
Du halkar i leran,
- och jag hjälper dig upp. - Ska vi göra om det?
- Okej då. - Vi gör det igen.
Sådär...
Jag har fastnat med klänningen i riset.
Plötsligt ser du mig.
Sá serjag dig.
Jag vågar inte tänka på vad som skulle hända
om ni en dag skulle vricka foten på ett sånt här ställe.
Jag måste gå tillbaka.
Låt mig säga en sak först. Jag är en främling för er, men...
Där nere, där i gropen. Kom hit.
Här. Här.
Fot.
Det är inte nödvändigt att gömma sig.
Ingen man som är mån om sitt goda rykte kan bli sedd med skökan från Lyme.
Miss Woodruff, jag har hört lite om er situation.
Det kan inte vara så roligt att vara anställd hos Mrs Foulteney.
Varför lämnar ni inte Lyme? Jag har hört att ni har utmärkta meriter.
- Jag hör mig gärna för lite... - Jag kan inte lämna det här stället.
Varför inte det?
Som jag hört har ni inga familjeband som binder er till Dorset.
Jag har band.
Till den franske herrn?
Jag måste insistera. Sådana saker är som sår.
Om ingen törs tala om dem, går det var i dem.
Om han inte kommer tillbaka, var han er inte värdig.
- Om han återvänder... - Han återvänder aldrig.
Ni fruktar att han aldrig kommer tillbaka?
Jag vet att han aldrig kommer tillbaka.
Jag förstår inte vad ni menar.
Han är gift.
Jag skulle ha lyssnat på mitt sunda förstånd.
- Ni är en slug, elak varelse. - Far jag veta vad jag är anklagad för?
Ni har setts vandra på klintbranten.
Inte tvâ gånger utan tre.
Ursäkta, men vad är det för synd i det?
Synd? Ni, en ensam ung kvinna, pa en sådan plats?
- Det är inget annat än en djup skog. - Jag vet mycket väl vad det är.
Och vad som pågår där, vilka typer som går dit.
Det är ingen som går dit. Jag går dit för att vara ensam.
Säger ni emot mig?
Ni ska förlägga era promenader till passande ställen.
Harjag gjort mig förstådd?
God middag, Mrs Poulteney, Miss Woodruff.
God middag.
- Det är den där Mrs Foulteney. - Vem är det?
Hon som kastade ut mig på gatan.
Är det? Lägg gift i hennes te.
Nå, Miss Woodruff. Sá trevligt att träffa er.
Trivs ni här i Lyme?
Tack. Det gör jag.
- Är ni född långt från Lyme? - I Dorchester, inte så långt bort.
Te. Tack, Mary.
Bra. Här går bra.
Hur länge stannar ni i Lyme, Miss Freeman?
Sommaren ut.
Mrs Poulteney, ni ser ut att må väl.
Vid min ålder, Miss Freeman, är det den andliga hälsan som räknas.
Då behöverjag inte oroa mig för er.
Med allehanda oredlighet pa gatorna,
är det viktigare än någonsin att slå vakt om sin tro.
- Allehanda oredlighet pa gatorna? - Javisst, Mr Smithson.
Även en Iärjunge till Darwin, som jag har hört ni är,
kan inte undgå att märka hur djuret stiger upp runt oss.
Det är väl i er smak,
eftersom det stämmer med er syn att vi alla är apor.
Jag ska studera det närmare nästa gång jag befinner mig på en gata.
Låt mig hjälpa er, Mrs Tranter.
Er tjänsteflicka, till exempel, Mrs Tranter.
Jag har hört av min hushállerska att hon senast i morse sågs
tala med en mansperson, en ung mansperson.
Min hushállerska kände inte igen honom.
Det var troligen Sam, min betjänt.
- Troligen. - Ja, jag måste säga, Charles,
din betjänt tillbringar rysligt mycket tid med att tala med Mary.
Och vad är det för fel i det?
Det är en himmelsvid skillnad mellan vad som är acceptabelt i London och här.
Men jag förstår inte vilket brott Mary och Sam har begått genom att prata.
Er blivande fru är bättre pa att bedöma sådana saker, Mr Smithson.
Jag känner den flickan.
Jag var tvungen att avskeda henne.
Om ni vore äldre skulle ni inse att man måste vara sträng i dessa frågor.
Jag ger mig för er större erfarenhet.
Här är jag-
Tack för att ni kom. Tack.
Hur kunde ni uppföra er på ett så oförsynt och arrogant sätt?
- Hur kunde ni, inför Miss Freeman? - Jag har ingen annan att vända mig till.
Det måste framgå att det skulle vara opassande om jag tog mig an er mer.
Ja, det framgår tydligt.
Varför reser ni inte till London, och börjar ett nytt liv?
Om jag reste till London, vetjag attjag skulle bli
det som man redan kallar mig här i Lyme.
- Kära Miss Woodruff... - Jag är svag. Skulle jag inte veta det?
Jag har syndat.
Ni kan inte ana vad jag lider.
Min enda lycka är närjag sover.
Närjag vaknar, börjar mardrömmen.
Det här är...
Varför ärjag född till den jag är?
- Varför är jag inte född Miss Freeman? - Ställ inte den frågan.
- Jag menade inte... - Avund är...
Inte avund.
Oförmåga att förstå.
- Ni måste hjälpa mig. - Det står inte i min makt.
Jag tror... jag vill inte tro det.
Vad vill ni jag ska göra?
Jag måste berätta vad som hände mig för ett och ett halvt ar sedan.
Jag ber er. Ni är mitt enda hopp.
Jag kommer att vara på klintbranten i morgon och nästa dag.
Jag väntar på er där.
Jag måste gå.
Jag väntar på er.
Davide?
Nej, det är inte Davide. Det är Mike.
Vad gör du?
- Tittar på dig. - Kom tillbaka.
Kom tillbaka. Kom.
- Vad tycker ni om mitt teleskop? - Det är mycket elegant.
Jag använder det för att titta efter sjöjungfrun
Här.
Jag är glad att ni tittade in. Pâ tiden att vi träffades.
Bästa brandyn i Dorset.
Jag spar den för gäster från London som delar min smak för det goda livet.
- Skål, doktorn. - Skål.
- Cigarr? - Tack.
Jag har hört att ni är vetenskapsman.
Letar efter fossiler.
Paleontologi är mitt intresse.
Inte ert, som jag förstår.
När vi vet mer om de levande, kan vi kanske intressera oss för de döda.
Ja, jag presenterades häromdagen för ett exemplar av den lokala floran
som gjorde mig benägen att hålla med er.
Ett underligt fall, som jag förstår det.
- Hon heter Woodruff. - Jaså hon. Stackars "Tragedi".
Vi vet mer om fossiler pa stranden än vad som finns i den stackars flickans hjärna.
En tysk läkare vid namn Hartmann har delat upp melankoli i olika typer.
En kallar han "naturlig", med vilket han menar att man är född med ett...
sorgset temperament.
En annan typ kallar han "tillfällig",
som enligt honom har sin orsak i en händelse.
Och den tredje kallar han "obskyr melankoli",
med vilken han menar, stackars karl, att han inte vet alls vad som orsakade det.
- Men det var en händelse, eller hur? - Ä, hör nu.
Är hon den första unga kvinna som blivit bedragen? A nej.
Hon hör till den tredje kategorien: obskyr melankoli.
Hör pá.
Detjag ska säga nu är i största förtroende.
Jag kallades in för att se henne för tio månader sedan.
Hon arbetade som sömmerska, levde ensam...
Och inte mycket till liv heller. Grät utan orsak, sov inte, talade inte.
Solklar melankoli.
Jag kunde se att det bara fanns ett botemedel.
Att få henne härifrån. Men hon vägrade.
Hon går till ett hus där hon vet att hon får ett uselt liv,
till en matmor som inte kan skilja på tjänstefolk och slavar.
- Och hon vägrar att flytta ut. - Men det är oförstáeligt.
Inte alls. Hartmann har något mycket intressant att säga
om en av sina patienter.
"Det var som om tortyr hade blivit till en njutning för henne."
Och hon har inte anförtrott någon sitt tillstånd?
- Nej, det har hon inte. - Men om hon gjorde det?
Jag menar, om hon kunde förmå sig att tala?
Då skulle hon bli hotad.
Men hon vill inte bli hotad.
Jag arbetade som guvernant.
Hos Talbots.
Han hette Varguennes.
Han kom till huset sedan hans fartyg hade förlist.
Han hade ett hemskt sår. Köttet hade slitits bort från höften till knäet.
Han hade fruktansvärda smärtor, men han skrek aldrig.
Inte så mycket som jämrade sig.
Jag beundrade hans mod.
Jag skötte honom.
Jag visste inte då att män kan vara både mycket tappra och mycket falska.
Han såg mycket bra ut.
Ingen man hade någonsin visat mig sådan uppmärksamhet som han.
Han sa att jag var vacker,
och att han inte kunde förstå varför jag inte var gift.
Liknande saker.
Han gjorde smått narr av mig.
Jag tyckte det var roligt.
Närjag inte ville låta honom kyssa min hand, kallade han mig grym.
Det kom en dag då jag själv tyckte att jag var grym.
Och då var ni inte grym längre?
Varguennes blev frisk.
Han reste till Weymouth.
Han sa att han skulle vänta där en vecka och sedan segla till Frankrike.
Jag sa attjag aldrig skulle följa honom, attjag inte kunde.
Men när han hade rest,
var min ensamhet så djup, attjag kände jag skulle drunkna i den.
Jag följde efter honom.
Jag gick till värdshuset där han tagit in.
Det var inget respektabelt ställe, det såg jag genast.
De sa attjag kunde gå upp på rummet.
De tittade på mig.
De log.
Jag krävde att de hämtade honom.
Han verkade överlycklig att se mig.
Han... han var allt som en kavaljer ska vara.
Jag hade inte ätit. Han tog mig till ett avskilt rum och beställde en måltid.
Men han var förändrad.
Han var full av leenden och smekningar, men jag visste genast att det var falskt.
Jag såg attjag hade varit ett tidsfördriv för honom.
Inget mer.
Jag såg allt det inom fem minuter från när vi möttes.
Ändå stannade jag.
Jag åt kvällsvarden som serverades.
Jag drack vinet. Jag blev inte berusad. Jag tror det fick mig att se klarare.
Är... är det möjligt?
Säkert.
Snart brydde han sig inte längre om att dölja sina verkliga avsikter,
och jag låtsades inte vara förvånad.
Min oskuld var falsk från det ögonblick jag beslöt att stanna.
Jag skulle kunna påstå att han tog mig med våld, eller drack mig berusad, men
det var inte så.
Jag gav mig åt honom.
Jag gjorde det sa att jag aldrig skulle bli densamma igen,
så attjag skulle bli sedd som den paria jag är.
Jag visste attjag aldrig skulle äkta en jämlike, så jag äktade skammen.
Det är skammen som hållit mig levande,
att veta attjag i sanning inte är som andra kvinnor.
Jag... jag ska aldrig få barn och man, som de,
och aldrig ett eget hem.
Ibland tyckerjag synd om dem. Jag har en frihet som de inte kan förstå.
Ingen smälek, ingen skam kan påverka mig.
Jag är utanför samhällets rámärken.
Jag är ingenting.
Jag är knappast mänsklig längre.
Jag är den franske Iöjtnantens sköka.
Ni måste lämna Lyme.
Vi får aldrig träffas på tu man hand igen. Gå.
Jag väntar här.
Var är det för fel?
- Vad är det? Du ser ledsen ut. - Nej.
Nej.
Varför är du ledsen?
Det är jag inte.
- Se upp, lilla flicka. - God morgon, Mrs Fairley.
Mitt vanliga.
- Blir det vackert väder, då? - Jodå.
Miss Wood ruff?
Miss Woodruff, Mrs Poulteney vill tala med er.
Mrs Poulteney vill tala med er genast.
Jag är i Iadan på klintbranten.
Jag ber er att träffa mig en sista gång.
- Ja? - Ursäkta. Jag måste tala med Dr Grogan.
- Dr Grogan är inte här. - Inte här?
Han har blivit kallad till hospitalet. Han är på hospitalet.
Tack.
Charles Smithson. Jag måste träffa Dr Grogan i ett ytterst viktigt ärende.
Följ mig, sir.
Smithson. Jag kan gissa varför ni har kommit.
Jag är ledsen jag inte var hemma.
Jag har en sätesbjudning här.
Men faktum är att vi inte vet var hon är.
- Ursäkta, jag förstår inte. - Ni vet inte vad som har hänt?
- Nej. - Sá varför är ni här?
- Jag behöver ert råd. - Jag vet inte om jag har nâgra fler.
Miss Woodruff har försvunnit. Mrs Poulteney avskedade henne.
Det är skallgáng efter henne. Jag har lovat fem pund till den som hittar henne.
- Eller hennes döda kropp. - Hon lever.
Jag harjust fått en biljett från henne.
Jag måste in igen. Ak till mitt hus. Vänta på mig.
Allt som har sagts i det här rummet, eller som kommer att sägas här,
måste stanna inom dessa fyra väggar.
Ni ber om mitt råd.
Jag är en ung kvinna med hög intelligens och viss utbildningsnivå.
Jag har inte full kontroll över mina känslor.
Vad värre är, jag har utvecklat ett beroende av att vara offer för ödet.
In kommer en ung gud.
Intelligent, ser bra ut.
Snäll.
Mitt enda vapen är det medlidande jag väcker hos honom.
Sá vad görjag? Jag griper min chans.
En dag, närjag promenerar där jag blivit förbjuden att gå,
visarjag mig för någon som jag vet kommer att rapportera mitt brott
till den enda som inte tolererar det, nämligen min matmor.
Sedan försvinner jag,
under antagandet attjag är i min fulla rätt att kasta mig fran närmaste klippa.
Och sedan, i min nöd, roparjag på hjälp från min hjälte.
Vad i fridens namn talar ni om?
Mrs Poulteneys hushállerska var och köpte mjölk på klintbranten.
Flickan kom ut ur skogen framför näsan pa henne. Hon ville bli sedd.
- Troligen för att kompromettera er. - Varför skulle hon vilja det?
Hör på. Jag har känt många prostituerade.
I mitt eget yrkesutövande, förstås, inte deras.
Jag önskarjag hade en guinea för varje gång jag hört dem säga med Skadeglädje
att deras offer var gifta män och fäder.
Men hon är inte prostituerad.
Inte en djävul heller.
Min käre vän, ni är halvt förälskad i henne.
Pa min ära, ingenting opassande har ägt rum mellan oss.
Jag tror er. Men låt mig fråga er en sak.
Vill ni höra henne? Vill ni se henne?
Vill ni röra vid henne?
Ni är inte den förste som betvivlar sitt val av brud.
Jag ska gå och tala med damen. Jag ska säga att ni kallats iväg.
Och ni måste ge er iväg, Smithson.
Ja.
Jag ska hålla mitt löfte till Miss Freeman.
Jag vet ett privat hospital i Salisbury.
Jag försäkrar att Miss Woodruff skulle bli väl behandlad och hjälpt.
- Står ni för kostnaderna? - Ja.
Jag står för kostnaderna.
Miss Wood ruff.
Har ni sovit här?
- Fryser ni? - Nej. Nej.
Var inte rädd.
Jag har kommit för att hjälpa er.
- Jag ber, försök styra er. - Jag kan inte. jag kan inte.
- Det ärjag väl inte. - Varför inte det?
Vad är det?
Vad tusan gör ni här?
- Ute och går, Mr Charles. - Var snäll och lämna oss.
Javisst, sir.
Jag är här för att hjälpa den där damen,
på begäran av läkaren som behandlar henne.
- Han är medveten om situationen. - Jaha, sir.
Som under inga omständigheter får avslöjas.
- Jag förstår, sir. - Gör hon det?
Hon säger inget, sir. Jag lovar.
På heder och samvete, Mr Charles.
Jag har tagit fördel av er på ett oförlátligt sätt. Förlåt mig.
Det är helt och hållet mitt fel.
Ni måste resa till Exeter.
Det är tal om att sätta er på hospital.
Ni kan undvika otrevligheter om ni inte återvänder till Lyme.
- Var är era tillhörigheter? - På förvaringen.
Jag ska låta sända dem till förvaringen i Exeter.
Gå till Axmouth Cross och vänta på diligensen där.
Ta pengar i den här börsen.
Tack.
Här är min advokats adress.
Meddela honom var ni är.
Jag kommer be honom att sända er mer pengar.
Tack.
Jag kommer aldrig mer att se er.
Nej.
Ni är anmärkningsvärd, Miss Woodruff.
Ja, jag är anmärkningsvärd.
Jag åker - till London.
Ja.
Ja, jag harju inga mer scener här, så...
Är David här?
- Nej, han flyger hit i kväll. - Sá roligt för dig.
Nej, det blir roligt för dig.
Roligt för honom också.
Jag kommer att sakna dig.
Jag skjutsar dig till värdshuset om du är klar.
Vi ses i Exeter, Anna.
- Tänk på oss, som knegar vidare. - Det ska jag.
Kommer vi att träffas i London?
Det skulle vara mycket, mycket svårt.
Vi är där i fjorton dar.
Jag måste träffa dig.
Okej.
Jaha, da' drar vi, dä.
- Mike, du måste sminkas. - Ja.
Ja.
- Ja. - Ja.
Sam?
- Sir. - Sam.
Jag vill att du åker till London idag och vädrar huset.
Jag åker i morgon.
- En planändring. - Jaha, sir.
Detta påverkar väl inte era framtidsplaner, sir?
- Vad talar du om? - Jag måste tänka på min framtid, sir.
Måste du? Ja, din närmaste framtid är att aka till London idag.
- Är det uppfattat? - Ja, Mr Charles.
- God middag. - God middag, sir.
Miss Ernestina är i trädgården.
Tack.
Har Sam förklarat omständigheterna i morse?
Ja, sir.
- Och du förstår? - Ja, sir.
- Sir, det kan jag inte ta emot. - Jo. Här.
God middag.
Charles. Sá du har verkligen nedlátit dig att lämna dina fossiler för mig?
Jag är hedrad.
Jag försäkrar dig att den äkta tjusningen för mig finns här i trädgården.
Fina ord.
Min älskade, jag måste lämna dig igen i ett par dagar. Jag måste till London.
- London? - För att se Montague, min advokat.
- A, Charles. - Det är oundvikligt, ärjag rädd.
Tydligen är äktenskapskontraktet inte klart.
- Din far är mycket samvetsgrann. - Vad är det han vill?
- Vem? - Min far.
Rättvisa för dig.
Lagom rättvisa som tar dig från mig.
Ernestina, jag vet att vara privata känslor är det allra viktigaste,
men ett äktenskap har också en juridisk sida...
Pyttsan.
- Min käraste Tina... - Jag är trött på Lyme.
- Jag ser sa lite av dig. - Jag är tillbaka om tre dagar.
Kyss mig då, för att besegla löftet.
ENDICOTTS HOTELL
Redo.
Dubbel studs. 40-15.
Linje tre.
Game till Mr Smithson och första set: 6-5.
Kors, Charles, du är i strålande form. Knivskarp.
- Vad är hemligheten? God Iantkost? - Skönt att slå en boll.
Du slog den som om du hatade den.
Harry, ett ord.
Du kommer att höra från en person, en Miss Woodruff från Exeter.
Hon kommer ge dig sin adress. Jag vill att du sänder henne pengar.
Naturligtvis. Hur mycket?
50 pund.
Naturligtvis.
- Miss Woodruff? - Ja.
Och jag vill inte höra något mer om det.
Det kommer du inte att göra.
Vänta på mig.
- Var fanken har du varit? - Ursäkta, sir. Jag...
Lägg fram mina kläder. Jag äter på klubben.
Ja, sir. Kan jag få tala med er, sir?
Nej, det kan du inte.
- Jagar du nåt i Dorset, Charles? - Och hur har du det med hundar?
Jag kan erbjuda dig nâgra fina rävhundar. Ena riktiga änglar.
Vet du vem som är farfar till dem? Tornado.
Minns du Tornado från Cambridge?
Ja. Det gör mina fotleder också.
Han tyckte om dig. Han satte alltid tänderna i det han tyckte om.
En sån prima idé det här var, Charles.
- Skål för Tornado, må han vila i frid. - Må han vila i frid.
Bravo. Port är väsentligt för att skölja ner rödvinet.
Och rödvin väsentligt för att skölja ner toddyn.
Lika nödvändigt som toddyn för att skölja ner champagnen.
- Vad följer sen? - Vad följer sen?
En liten tur runt stan följer. Det följer helt klart.
Tom, min gamle vän, du är en riktig hedersknyffel.
Du också, Charley. Vi är alla riktiga hedersknyfflar.
- Sá går vi då, mina herrar. - Vart ska vi?
Dit alla hedersknyfflar går för att avrunda en riktig festkväll.
Vi ska till Kate Hamilton, den välsignade människan.
Biskopssonen har rätt. Men inte ett ord till farsgubben hans.
Försiktigt nu.
Kom nu, upp med dig... Han är vid startlinjen.
- Flaggan är uppe. De är iväg. - Försiktigt.
- Sá där ja. Fortsätt så. - Han är utanför banan.
A, jösses.
Jag tror inte vår käre Charley ska nånstans i kväll. Tror du?
Det här anlände hos Mr Montague, för Mr Smithson.
Tack så mycket.
Mr Charles?
Sir.
Ett brev till er, sir. Kom med särskilt bud från Mr Montague.
Hämta lite te till mig.
Endicotts familjehotell EXETER
DET FÅR INTE FÖREKOMMA NÅGON MER KORRESPONDENS
MELLAN OSS.
Vad är det, Sam?
Jag vill be om ert råd, sir.
I fråga om vad då?
Jag funderar på att ge mig in i affärslivet, sir, i framtiden.
- Affärslivet? - Ja, sir.
- Vad för slags affärer? - Tyger och sybehör.
Jag har alltid drömt om en liten butik.
Skulle det inte vara ett ganska kostsamt företag?
280 pund, sir.
Och hur mycket har du lagt undan?
30 pund. Men det är efter tre års sparande.
Sá jag undrade om ni kunde hjälpa mig, sir.
Jag tycker inte det låter särskilt genomförbart, Sam.
Jag själv är mycket entusiastisk, sir.
Mycket.
Ja ska tänka på saken.
Jag är villig att tänka på saken.
Sätt igång och packa nu. Vi ska till Lyme.
- Till Lyme, sir? - Till Lyme, ja.
Exeter. Exeter.
Byte för Exmouth, Weymouth och Lyme.
- Ska jag skaffa droska till Lyme, sir? - Vi stannar övernatt. Det blir regn.
Vi tar in på Skeppet.
- Jag ska sträcka på benen lite. - Ska jag beställa middag, sir?
Jag får se närjag kommer in.
- Ett rum, sir? - Nej, jag...
Jag skulle vilja tala med en av era...
- En Miss Woodruff. - Den stackars unga damen, sir.
Hon kom nerför trappan och halkade, sir.
Vrickade foten. Jag ville kalla på doktorn, men hon lät mig inte.
Jag måste träffa henne i en affärsangelägenhet.
Är min herre jurist?
Ja.
- Då är det bäst ni går upp, sir. - Tack.
Betty Anne? Följ den här herrn till Miss Woodruffs rum.
Kom in.
En herre här för att se er, fröken.
Jag befann mig i Exeter.
Borde jag inte skicka efter en doktor?
Han skulle bara råda mig att göra vad jag redan gör.
- Det gör inte ont? - Nej.
Sådan tur att det inte hände på klintbranten.
Ja.
Sitt ner.
Snälla Miss Woodruff...
Jag borde inte ha kommit.
- Det var inte meningen. - Jag trodde jag aldrig skulle se er igen.
A, Sarah.
Jag var den förste?
Ja.
- Varför ljög du för mig om fransmannen? - Jag vet inte.
Finns han?
O ja, han finns.
Jag följde honom till Weymouth, till värdhuset.
Närjag närmade mig, kom han ut med en kvinna.
Den typ av kvinna man inte kan ta miste på.
När de hade gått gickjag därifrån.
Men, varför sa du...
Jag vet inte.
Jag kan inte förklara.
Inte nu.
Jag måste bryta förlovningen.
- Det är mitt fel. Jag visste det. - Jag önskade det.
Jag önskade att det skulle bli så.
Sarah...
Ett så vackert namn.
Jag har länge föreställt mig en sån här dag.
Jag har längtat efter det.
Jag var förlorad från ögonblicketjag såg dig.
Jag också.
Jag måste resa till Lyme - för att se henne, berätta det.
Du måste ge mig en dags frist.
Du väntar väl på mig?
Jag kommer tillbaka och hämtar dig.
Jag är tillbaka i morgon.
Gör vad du vill eller vad du måste.
Nu när jag vet att det var en dag då du älskade mig,
kan jag stå ut med allt.
Du har givit mig styrka att leva.
- 0st- och Iöksmörgás. - Perfekt.
- Jag förlorar dig. Jag förlorar dig. - Vadå? Jag ska ju bara till London.
- Stanna i natt. - Jag kan inte.
- Varför inte? Du är en fri kvinna. - Ja.
- Jag blir tokig. - Nej, det gör du inte.
- Jag vill så väldigt gärna ha dig. - Du hade mig ju, i Exeter.
Ursäkta mig.
Hej då.
Tack, Mary. Jag går in själv.
Charles.
- Sätt dig. - Vad är det?
- Charles, vad är det? - Sätt dig.
Vad har hänt?
Varför tittar du på mig så där?
Förjag vet inte hurjag ska börja säga vad jag måste.
- Jag måste berätta sanningen. - Sanningen?
- Vilken sanning? -Attiam
efter många timmars djup och smärtsam eftertanke,
har kommit fram till attjag inte är dig värdig.
- Inte värdig? - Jag är helt ovärdig.
Du skämtar.
Nej.
Vill du vara snäll och förklara vad det är du säger?
Villkoren som din far erbjöd var mer än generösa.
Men du vill inte gifta in dig i en handelsfamilj.
- Nej, det är inte det. Jag... - Vad är det du säger, då?
Ernestina, jag har insett de senaste dagarna
att en allt för stor del av mina känslor för dig har varit Iumpna.
Jag var mer Iockad av din fars förmögenhet än jag ville tillstá.
Nu när inser sanningen...
Säger du att du aldrig har älskat mig?
Jag är inte värdig dig.
Tina, min kära.
Charles?
Jag vet att jag är bortskämd.
Jag vet att jag inte är ovanlig.
Men med din kärlek och ditt stöd,
trodde jag attjag skulle bli bättre.
Jag skulle göra vad som helst, förstår du.
Jag skulle... jag skulle ge upp allt för att göra dig lycklig.
Du ljuger.
Det är nåt annat som hänt.
Ja.
Vem?
Du känner henne inte.
Jag känner henne inte?
Jag har känt henne i många år.
Jag trodde det var slut mellan oss.
Jag upptäckte i London att det inte var så.
- Varför sa du det inte till mig? - Jag ville skona dig.
Eller bespara dig själv skammen.
Vem är det?
Vilken kvinna kan vara så nedrig så hon får en man att bryta sitt löfte?
- Hon är nog gift. - Jag vill inte diskutera henne.
- Jag kom hit för att berätta sanningen... - Sanningen? Du är en Iögnare.
Min far kommer att dra ditt namn, båda era namn i smutsen.
Du kommer att hånas och ñiraktas av alla som känner dig.
Du kommer att jagas ut ur England.
Bäste Mr Freeman
Vad i helvete vill du? Jag ringde inte.
Jag har ett glas brandy till er, sir. Jag trodde ni ville ha det.
Det är väl inte sant, sir?
Jo. Miss Freeman och jag ska inte längre gifta oss.
Gå nu. Och håll tyst.
- Hörde du vad jag sa? - Ja, sir. Det är bara det att,
-jag måste tänka på min egen situation. - Vad?
Kommer ni att bo i London nu, sir?
- Vi åker troligen utomlands. - Jaha. Jag vill bara meddela, sir,
attjag inte kommer med er. Och inte tillbaka till Exeter, heller.
Jag lämnar min tjänst. Det borde jag ha gjort när allt det här började.
- Dra åt helvete. - Det vill jag inte, sir,
för där kanske jag träffar en vän till er.
- Sam. - Om ni behöver uppassning,
så får ni ringa på hotellbetjäningen.
Vänta här.
- Miss Woodruff väntar mig. - Den unga damen har rest, sir.
- Rest? Gått ut, menar ni? - Nej, sir. Rest.
- Hon tog tåget till London. - Vad?
Hon tog tretáget till London. Lämnade ingen adress.
- Ni ljuger. - Vart är ni på väg?
Sir. Vänta lite.
Vad gör ni?
- Sarah? - Sir. Sá kan ni inte göra.
Ni har ingen rätt att tränga på så här.
- Hörde ni vad jag sa? - Ut med er.
Hallå? Hallå?
Rum 516.
- Vem var det? - Jag vet inte. Han Ia pá.
- Vem då? - Jag vet inte. Det sa han inte.
- Det var kanske fel nummer. - Ja, kanske det.
Ja, jag hämtar mer snart. Vänta lite.
Älskling, gå och lek i trädgården.
- Lucy. Lucy, jag hittade det. - Kan jag få lite?
Är du okej?
Ja.
Bara bra.
Vad sägs om att bjuda hit lite folk på lunch på söndag?
- Vad då för folk? - Du vet, filmfolket.
Javisst.
Filmen är nästan klar, och Anna måste tillbaka till Staterna.
Du vet.
Visst. Bara det inte är hela gänget.
A nej. Bara, du vet...
Visst.
- Hallå? - Är det Davide? Det här är Mike.
Vi ska ha lite folk här pa' lunch pa' söndag. Kan ni komma?
Här kommer Anna.
- Hej? - Är det du? Det är jag.
- Hej. - Var är du? Du var borta.
- Du var inte pa' hotellmmmet. - vad då?
l Exeter.
Kom på lunch på söndag.
Förresten, jag älskar dig.
Sá trevligt. Javisst, vi kommer gärna.
- Då ses vi då. - Jag sa att jag älskar dig.
Hei-
Lunch på söndag.
"Miss Sarah Woodruff ombedes brådskande meddela sin vistelseort
till Montague, Chancery Lane."
Ja, det är nog värt besväret.
Hör här, Mr Smithson,
Jag vill inte påstå att det kommer att bli en enkel uppgift.
Men jag har fyra bra män, och de börjar med detsamma.
Vi ska fråga hos skolnämnden för alla kyrkskolor.
Vi ska undersöka de där nya byråerna för kvinnliga kontorister.
- De växer upp som svampar urjorden. - Ja. Ja, vad mer?
Och vi ska fråga på alla flickskolor i London.
Ja.
Jag ska också gå genom dödsregistret.
Bra.
Försök allt, Mr Grimes.
En sista fråga, sir, för ögonblicket.
Vill damen bli funnen, skulle ni säga, eller inte?
Det vet jag inte.
Tillbaka om 15 minuter.
"Pâ uppdrag av Mr Ernest Freeman, far till Miss Ernestina Freeman,
ber vi Er att infinna Er på värt kontor klockan tre på fredag."
"Om Ni uteblir, erkänner Ni därmed vår klients rätt att ta saken inför rätta."
- "Aubrey och Baggott." - Och vad betyder det?
Att de drar sig för att processa. Men vi slipper inte undan helt.
Vi blir nog ombedda att skriva under en confessio delicti.
Ett erkännande av min skuld?
Precis. Vi måste förbereda oss på ett obehagligt dokument.
Men jag kan bara råda er att underteckna det.
Vi har inget försvar.
Tänk på att kjolen är grå.
A, ja.
Det är jättebra. Jättebra.
- Jag kommer att tycka om henne i det. - Okej.
"Jag, Charles Henry Smithson, förklarar, av önskan att klarlägga sanningen, ett:
Att jag avtalade att äkta Miss Ernestina Freeman."
"Tvá: Attjag inte hade nâgra skäl att bryta detta högtidliga avtal."
"Tre: Att jag var fullt medveten om hennes rang i samhället,
hennes karaktär, hemgift och framtidsutsikter,
innan jag ingick förlovning med henne."
"Fyra: Att jag bröt detta avtal utan något som helst berättigande
annat än min egen brottsliga själviskhet och trolöshet."
"Fem: Attjag ingick en hemlig förbindelse med en viss Sarah Woodruff."
"Sex: Att mitt uppförande i denna affär har varit skamligt."
"Jag har därmed för alltid förverkat rätten att betraktas som gentleman."
"Den förorättade får förfara med detta dokument efter eget gottfinnande."
- Ni har rätt att tala enskilt med mig... - Det behövs inte.
Men jag har en fråga. Vad betyder
"Den förorättade får förfara med detta dokument efter eget gottfinnandem?
Det betyder precis vad det står.
Hon kan exempelvis vilja publicera det i The Times.
- Har hon rätt att göra det? - Javisst.
Jag undertecknar det.
Ptro. Ptro.
Ut med henne. Kasta ut henne. Hon är en ficktjuv.
Ut med dig.
Kalla på polisen.
Låt henne inte komma undan. Kalla på polisen.
Jag är ledsen. Jag...
- Hej. Jag såg dig genom fönstret. - Hej. Är du Lizzie?
- Ja, det är jag. - Får vi komma in?
- Kom in. - Hej, Anna.
Hej, Sonia. Trevligt att se dig.
- Vill du ha mera vin? - Ja tack. Vitt, tack.
13-14.
- Kan jag få nåt att dricka? - Visst. Ska vi gå och hämta något?
- Ursäkta mig en stund. - 14 lika.
Visst har de en vacker trädgård?
Sá seren.
Och hon verkar så seren, eller hur? Hans fru.
Titta på deras lilla flicka. Är hon inte söt? En liten raring.
Vad söt du är, inte sant?
- Vem har sytt din klänning? - Jag vet inte.
- Har du roligt? - Ja.
Har ni bestämt hur filmen ska sluta?
- Sluta? - Ja, manuset ändras ju hela tiden.
- Inte alls. Var har du hört det? - Det ärju tvâ slut i boken.
Ett lyckligt och ett olyckligt, inte det?
Vi gör det första slutet. Jag menar det andra.
- Vilket är det? - Har Anna inte sagt det?
Manders.
Kom hit. Duktig kicka. Kom hit.
Duktig kicka.
En fantastisk trädgård.
- Vem sköter den åter? - Det gör jag.
- Alldeles själv? - För det mesta.
- Och Mike då? Hjälper inte han till? - När han är här.
Lite.
Han är ganska lat, faktiskt.
Jag avundas dig verkligen.
Mig? Varför det?
Jo...
För att du har skapat en så vacker trädgård.
Bry dig inte om att avundas mig, du.
Vill du ha något att dricka?
- Jag vill visa dig nånting. - Okej, lillan. Visa mamma.
Anna.
- Det här är rena helvetet. - Jag vet.
- Mike... - Vi måste prata.
- Okej. Inte nu. - När då?
- Windermere. - Men det är vår sista scen.
- Vi måste tala ut. - Vad ska vi säga?
- Vi måste bestämma vad vi vill. - Jag vet.
- Har du sett Anna? - Jag tror hon är däruppe.
Jag kommer.
Sonia... Tack. En underbar eftermiddag.
- Det var så trevligt. - Tack.
- Trevligt att träffa dig. - Detsamma.
- Lycka till med sista scenen. - Tack. Det kommer vi att behöva.
Tre år senare
Sir, ett telegram.
Sir?
HON ÄR FUNNEN UNDER NAMNET MRS ROUGHWOOD. MONTAGUE.
- God morgon. - God morgon.
- Jag är Tom Elliott. Vem är ni? - Jag heter Smithson.
- Mamma och pappa är utomlands. - Jaha. Jag söker Mrs Roughwood.
Jag ska hämta henne.
- Då sätter du den där. - Mrs Roughwood?
Jag tror hon är på övervåningen med Rachel och William.
Ja?
- Du har besök. - Det går bra.
Hon arbetar, men hon har inget emot att man stör henne.
Mrs Roughwood?
Mr Smithson?
Min advokat fick meddelande om att ni bodde på den här adressen.
- Jag vet inte från vem. - Från mig.
Från er?
Jag har letat efter er i tre år.
Jag bröt min förlovning.
Jag kom tillbaka för att gifta mig med er, men ni var försvunnen.
Och efter alla dessa år väljer ni nu att meddela mig att ni lever. Varför?
Jag kunde inte göra det tidigare.
- Ni har gift er. - A nej, det harjag inte.
Jag utger mig för att vara änka.
- Vad är det här för ett hus? - Han är arkitekt. Han heter Elliott.
De gav mig husrum för länge sedan.
Jag är lärarinna till deras barn, men jag är fri att utöva mitt eget arbete.
De har uppmuntrat mig.
- Är det här era? - Ja.
Ni har hittat er begåvning.
Varför lämnade ni Exeter?
Ni sa att ni älskade mig. Ni visade mig er kärlek.
Svara mig.
Jag hade galenskap i mig då.
En bitterhet, avund.
Jag tvingade mig på er, trots att jag visste att ni hade förpliktelser.
Det var ovärdigt av mig.
När ni hade gått insåg jag attjag måste förstöra det som var mellan oss.
Säger ni att ni aldrig älskade mig?
- Det kan jag inte säga. - Men ni måste säga det.
Ni måste säga "Jag är fullkomligt ond."
"Jag använde honom för mina egna ändamål."
"Det rör mig inte att han sen dess inte har sett en kvinna som jämför sig med mig,
att hans liv har varit en öken, att han har offrat allt för mig."
- Säg det. - Nej. Nej.
Varför bad ni mig komma hit? Vad vill ni med mig?
- Jag såg tidningsannonserna... - Ni såg dem?
- Ni läste dem och gjorde ingenting? - Jag hade bytt namn.
Ni förstörde mitt liv och njöt av det.
Ni missbedömer mig. Det har tagit så här lång tid att hitta mitt eget liv.
Det har tagit mig så här lång tid att hitta min frihet.
- Frihet? - Ja.
Att hána kärlek och all mänsklig känsla?
Är det det som Exeter betydde för er? En köttets gärning, helt enkelt?
Ni stötte en dolk i mig,
och nu ger "frihet" er rätt att vrida om den i hjärtat på mig?
- Men inte längre. - Nej.
Jo.
Mr Smithson,
jag kallade hit er för att be om förlåtelse.
Ni älskade mig en gäng.
Om ni fortfarande älskar mig, kan ni förlåta mig.
Jag vet... jag vet att ni har fullkomlig rätt att fördöma mig.
Men om ni fortfarande älskar mig...
Då måste jag förlåta er.
Ja, det måste ni.
- Anna. Reser du nu? - Ja.
- Hej då. Trevlig resa. - Hej hej.
Mike.
Ska du åka?
Sköt om dig.
Sarah.
Översatt av Visiontext: Gunnel Clark