Tu tvář zaručeně znáte z tisíců fotografií.
Všude na světě, i když jste ho nikdy tančit neviděli,
znáte jeho jméno:
Rudolf Nurejev.
Příprava.
Raz…
Druhá.
Zpátky.
À la seconde.
Là.
À la seconde.
A pátá.
Teď pokrčit.
A ohnout.
A ukázat
a otevřít a dolů.
Víte, tančit je docela těžké.
Vyžaduje to nasazení a vášeň.
To je to, co dělá z Nurejeva tak mimořádného tanečníka.
Je naprosto oddaný a má fantastickou vášeň pro svoji práci.
Jednou řekl:
„Pokaždé když tančíte,
vše, co děláte, musí potřísnit vaše krev.“
Je to metaforické vyjádření, ale hodně o něm vypovídá.
Mluvil o okamžicích, kdy tančíte na scéně.
Než se vůbec jako tanečník na scénu dostanete,
je tady tréninková rutina.
Den za dnem.
Týden za týdnem.
Rok za rokem. Nikdy to nekončí.
Nikdy to nekončí. Vyžaduje to neustálé cvičení.
Jindy zase řekl:
„Po třech dnech odpočinku se moje záda,
nohy, dokonce i moje páteř začínají zhoršovat.
Po týdnu by se mi u tyče třásly nohy.
Omdlel bych.“
Passé.
À la seconde.
A passé.
Arabesque.
Protáhnout.
Rond de jambe.
Zpátky, attitude.
Vypadá to jednoduše?
To je jen klam.
Svaly musí pracovat přesně tak, jak chcete.
Opakování, malé pohyby… postupně získáváte kontrolu na svým tělem
a jste schopni dělat velké, složité věci na scéně.
Stejně jako sportovec,
tanečník postupně dotlačí sám sebe na hranice svých možností.
A pak zkouší jít ještě dál.
Rovnováha, kontrola, síla.
O tom to všechno je.
K tomu slouží všechen ten trénink.
Bez toho tanečník nic nezmůže.
Dva a tři.
A raz, dva, tři.
A stranou. A pas de bourrée a tři.
Raz, plié.
A pátá.
Raz a dva.
Stranou.
A raz, plié. Pas de bourrée.
Raz a vzad a bam.
Na levou stranu výborně. Napravo ještě jednou.
- Bylo to trochu… - Jo, příliš…
- Špatný? - Sleduj pravou stranu.
Plié vzad a…
À la seconde.
Dozadu, dobře.
Doprava a zpět.
Po lekci přichází zkouška.
V tomto případě slavný starý balet z roku 1830 La Sylphide.
Od svého vzniku se předává z jedné generace tanečníků na druhou.
Dokonce i tradiční mimická gesta, jako třeba toto.
Nurejev, sám producent spousty baletů
a perfekcionista ve všem, co dělá,
dobře ví, jak je důležitý každý detail.
I dnes si i přes rušný život udělá čas vytvářet nové tance.
A také předat ostatním některé z těch tradičních, které se naučil.
Écarté.
Trochu ouvert.
Víc écarté.
Špatná noha! Špatná práce nohou!
Raz, dva, tři.
Není to dobré. Není to hezké. Není to přesné.
Můžeme to vzít od dum-dum?
Ano.
Přední noha otevřená.
Otevřít.
Raz, dva… Raz, dva…
Raz, dva, tři. Raz…
Můžete to udělat?
A…
Pardon.
Spolu.
Vy povedete.
A…
Raz, dva… Raz, dva, tři. Raz…
Raz, dva…
Raz.
A raz, dva, tři.
Můžete to vzít znovu od fermée?
S pažemi… a nohy.
- To samé místo. Veďte. - Ano.
Znovu.
Jedeme. A…
Připravit a raz, dva, tři. Raz, dva, tři.
Raz…
Dolů!
Posadit… pozdě.
Raz… a dolů.
Dum! Vstávat.
A rovnou…
Raz.
A… dolů!
Dva.
Ano.
Dobře?
Raz… a na dva už musí každý být v pozici.
V baletu La Sylphide, duch vzduchu v podobě krásné mladé dívky
se objeví ve svatební den mladého skotského farmáře.
Ten se do ní okamžitě zamiluje, opouští svoji nevěstu i svoji rodinu
a následuje ji do lesů, kde tančí její družky.
Ale jejich kouzelné soužití má být krátkého trvání
a na konci baletu se ocitá sám a rozčarován.
Nurejev a Carla Fracci interpretují milostnou scénu v lesích.
Tady vše začíná i končí.
V divadelních šatnách.
Všude na světě se velice podobají.
Místo kam pověsit kostým, místo kam se posadit.
Zrcadlo, kde se připravíte na scénu.
Žádná pozlátka.
Žádné kouzlo.
Tanečník jako Nurejev je na to zvyklý
a v různých šatnách se cítí jako doma.
Možná to plyne z faktu, že pochází z rodiny Tatarů,
lidu po staletí známého jako nomádi a válečníci.
Sám se dokonce narodil během jedné cesty, ve vlaku.
A někdy se zdá, že nikdy cestovat nepřestal.
Nejprve do Leningradu, kde se učil tanci,
a od té doby po celém světě.
Všude tam, kde publikum čeká na jeho vystoupení.
Stále musí tančit.
Rád stále tančí.
Říká: „Nejlépe tančím, když jsem unavený.
Když pak chytím druhý dech, vím, že to bude fungovat.
Svaly budou pracovat přesně tak, jak chci.“
Taneční úbory na zkoušky nemají být okouzlující.
Důležité je, aby udržovaly svaly v teple.
Nurejev je skutečně pohlcen klasickým baletem,
jako La Sylphide nebo Šípková Růženka.
Koneckonců, studoval tanec v Kirově, největší klasické škole na světě.
Tyto klasické balety jsou cenné samy o sobě,
a také jako výchozí bod pro další postup všech tanečníků i choreografů.
Nurejev chce být spojován jako tanečník i s moderními díly.
Glen Tetley, americký choreograf, vytvořil balet Field Figures.
Velmi originální moderní
hudební dílo avantgardního skladatele Stockhausena.
A osobně nabídl Nurejevovi hlavní roli.
Tetley vysvětluje, že je fascinován pečlivě uváženými vzdálenostmi,
které my všichni nevědomky dovolujeme mezi sebou a ostatními lidmi.
Toto instiktivní strážení svého území
je součástí našeho zvířecího dědictví.
Ve Field Figures použil tento nápad jako výchozí bod
pro pohyb, který zkoumá přechody mezi pohyby
spíše než fixní, dokonalé pozice, obvyklé v klasickém baletu.
Při zkouškách často říkal:
„Víte, tyhle kroky jsou něco mezi vaší arabesque, jeté a pirouette.
Tak je zkuste provést tak, aby nevypadaly jako něco mezi.“
Dalším neobvyklým rysem jeho Field Figures je,
že chtěl, aby tanečníci neviděli pohyby těch druhých,
ale aby je spíše slyšeli a reagovali, nebo ne.
To vytváří neobvyklé a fascinující vztahy.
Zatímco v klasickém baletu
je tanečníkům zřídka povolen úplný fyzický kontakt,
Field Figures začíná jako zkouška s Deanne Bergsma
s protagonisty v tak intimním kontaktu, jak jen je to možné.
Na tomhle místě vykročit, je to tak?
Každý moderní choreograf má svůj vlastní přístup
a vlastní způsob jak využívat tanečníky.
Tetleyho myšlenka ve Field Figures byla zkoumat určité typy pohybu.
Vidět a používat viditelný zlom.
Vnímat rovnováhu jako stálý stav, spíše než jako srdcervoucí vertikalitu.
A především zdůraznit kontinuitu.
Akceptovat nové formy pohybu vyžaduje od tanečníků i od publika určitý čas
a také jiný typ hudby.
Všechno se musí nastudovat od počátku, je to jako vrátit se zpátky do školy.
Nurejev říkal, že pro něj byla úžasná
samotná zkušenost přímé práce s Tetleyem.
Jeden z rysů Tetleyho Field Figures byl,
že používal hodně zvířecích obrazů,
jednoduše aby stimulovat tanečníky k hlubším pohybům.
Pták, had, opice.
Pozice předvádění a podřizování.
Vzorce definující hranice.
Chtěl, aby pohyb narůstal organicky,
ve volně zvoleném kontextu,
a aby rozvíjel své vlastní vztahy a napětí.
Tanečního vzdělání se mi dostalo v Anglii, ne v Rusku.
Měl jsem určité znalosti,
ale to, jak je používat, jsem se naučil v Anglii.
A většinu svých tanečních let jsem strávil v Anglii.
Takže Anglie pro mne znamená mnoho.
Ale říct,
že Londýn je můj domov, nebo Francie či Paříž, Itálie či Miláno,
nebo Vídeň, to nemůžu.
Žiju mezi svými zavazadly.
A moje jediná země je moje práce. Prozatím.
Největší štěstí, co mě potkalo, bylo setkání s Margot.
Pozvala jsem ho na jeho první vystoupení v Anglii, na charitativní akci.
Byl to velmi vzrušující okamžik.
Tehdy byl Rudolf velice rozrušený, že bych s ním měla tančit.
Nikdy jsem se se nesetkali a všechna jednání probíhala telefonicky.
Ale říkala jsem si: „Nikdy jsem toho chlapce neviděla.
Je o polovinu mladší než já, proč by tam se mnou měl chtít tančit?“
Nějak jsem s ním na té akci netancovala,
ale, při jeho příštím vystoupení v Anglii,
jsem s ním dělala Giselle a od té doby
jsme spolu tančili opravdu hodně.
Jsem velmi šťastná, že jsem nakonec souhlasila s ním tančit,
protože jsem tím hodně získala.
Myslím, že je to složité a zároveň velmi jednoduché.
A vždy zajímavé.
Často je velmi zábavný
a musím říct, že se s ním nikdy nebudete nudit.
Je velmi náladový.
Někdy není moc příjemný, ale není to nic vážného.
On to tak nemyslí.
Myslí to tak v tom okamžiku, ale za pět minut je to pryč.
Takže se může zdát, že má spoustu špatných stránek,
ale většina z nich není důležitá.
Margot Fonteyn a Nurejev právě zkouší Markétu a Armanda,
balet, který pro ně dva vytvořil
Sir Frederick Ashton.
Tady rovnou, ano?
Mám skvělý záběr, jak utíká vpřed a dívá se jinam.
Jsem velmi romantické povahy,
takže mě to přirozeně táhne k romantickým hrdinkám.
A Markéta Gautierová mě vždycky fascinovala.
Hodně jsem toho o ní přečetl.
A pak jsem zcela náhodou jednoho dne slyšel
v rádiu tu Lisztovu sonátu.
A já tam seděl a viděl všechno,
co může tahle hudba obsahovat.
Margot mi připadala jako ztělesnění Markéty Gautierové.
Rudolf se zdál jako ztělesnění Armanda.
Myslím, že Fred měl na obsazení velmi dobré oko.
No, on je vášnivý člověk a Armand byl vášnivý člověk.
Často mi vyčítají, že to byl jen kus pro dva hvězdné umělce.
A já se ptám: „Co je na tom špatného?
Sarah Bernhardt měla hodně takových kusů, napsaných přímo pro ni.
A měly obrovský úspěch.
Ona také byla úžasná Dáma s kaméliemi.“
Neumím si představit, že by ta role
šla líp zahrát či zazpívat.
Je úžasné ji tancovat.
A samozřejmě, tancovat s Rudolfem.
Nedokážu si představit, že to tančím s někým jiným.
Myslím, že Armanda musí ztvárnit Rudolf.
To byl velmi, velmi důležitý okamžik.
Chci říct, první balet s choreografií vytvořenou pro mě.
Vůbec jsem to nechtěl jako něco realistického.
Chtěl jsem to víc jako…
básnickou evokaci.
V posledních chvílích svého života
Markéta, kurtizána známá jako Dáma s kaméliemi,
umírá na souchotiny
a v blouznivém snu znovu prožívá příběh své vášně pro Armanda.
Jak se potkali na večírku
a zamilovali se na první pohled.
Vzpomíná, jak opustila svého bohatého ochránce
a odešla na venkov žít šťastný život s Armandem.
Až do toho dne, kdy přijel Armandův otec
a zapřísahal ji, aby milence opustila.
Což udělala, bez jakéhokoliv vysvětlení.
Nechápajíc její důvody, Armand ji vyhledal a veřejně urazil tím,
že jí hodil peníze do obličeje.
Opuštěná a sama uléhá a umírá.
Ale Armand se konečně dozví od svého otce pravdu
a vrátí se právě včas, aby Markéta zemřela v jeho náruči.
Jedna z věcí, na které je Nurejev ve své kariéře nejvíc hrdý,
je jeho partnerství s Fonteyn.
„Pokud není mezi vámi a vaším partnerem pochopení a důvěra,“ říká,
„těžko záleží na tom, jak dobře tančíte.
Ale když tančím s Fonteyn,
existuje jen jeden cíl, jedna vize.
Nic nás nemůže rozdělit.“
Vždy rád tančil i s jinými partnerkami,
aby se poměřil s jinými osobnostmi, s jinými pohledy na věc.
Když má příležitost zkusit něco nového,
vždy se do toho dychtivě pustí.
Kariéra tanečníka je krátká.
Musí tančit.
Není dobré sedět a čekat.
Samozřejmě, mezi dvěmi novými výzvami se vždy vrací ke klasice.
Je to základ pro všechnu jeho další práci.
Vlastně až tak,
že sám produkoval vlastní originální verze
všech velkých ruských klasik, na kterých sám vyrostl.
Balety jako Labutí jezero,
Šípková Růženka,
Louskáček,
Don Quijote,
Raymonda a další.
Nyní se za scénou Nurejev a Lynn Seymour připravují tančit
velké klasické pas de deux z posledního aktu Šípkové Růženky.
Ten okamžik nastane před každým představením, díla známého či nového,
kdy dlouhé omílání při hodinách a zkouškách dostává smysl.
Tvrdá práce nekončí.
Ve skutečnosti to nejtežší nastává, když se tanečník octne na scéně.
Ale nyní, před publikem, se práce přetváří
a může se proměnit v odměnu.
Ať už šlo ten večer o jakýkoliv balet,
nastává okamžik, kdy všechno končí.
Kdy se může postupně uvolnit a zbavit napětí,
užívat si na chvíli soukromého života jako kdokoliv jiný.
Ale ne nadlouho.
Zítra zase začíná rutina. Všechno znovu.
Co na to říká on sám?
„Můžete na scéně vypadat skvěle,
ale za tím se skrývá tolik úsilí.
Samozřejmě, je za to odměna. Potlesk a uznání.
Ale vlastního uspokojení jako odměny
se vám moc často nedostane.
Je to pořád stejné, život je práce.
Nic jiného není.
Když pracuji,
jsem šťastný.
Tak to prostě je.
Musíte být věrní tomu, co děláte.
Já tančím. To je to, co dělám.
To je můj život.“
Překlad titulků: Radka Labric