25.000
VELKÝ BLONDÝN S ČERNOU BOTOU
Kdesi v New Yorku...
Byl jste zatčen na celnici v New Yorku,
když jste se pokoušel proclít vozidlo, v němž bylo 40 kg heroinu.
- Je to tak? - Ano.
Žádal jsem, abych byl zkoušen detektorem lži.
Protože jsem řek čistou pravdu.
A stále tvrdíte, že nejste pašerák drog?
Ne, nejsem pašerák drog.
Tak pro koho pracujete?
Pro kontrašpionážní službu své země.
Přijel jsem do Spojených států z příkazu.
Nejsem pašerák drog.
A jaký to byl příkaz?
Byl to rozkaz mého šéfa, který mi uložil propašovat drogy do Ameriky.
Jenom on by měl za celou věc odpovídat.
Já jsem nevinný.
Kdesi v Paříži...
Ano? Dále.
Vrátil jste se z dovolené dřív, než jste počítal, pravda?
Posaďte se.
Co je to zase za aféru, milý Bernarde?
- Já se tomu též divím, prosím. - Vážně?
Dozvěděl jsem se to z novin. Dál nevím nic.
Někdo se mě chtěl tím podvodem zbavit, to je hnusné.
Moc hnusné, opravdu.
Ten pašerák tvrdí, že jel z příkazu naší služby, ale ode mě příkaz nedostal.
Ode mě ho taky nedostal.
- Tak kdo mu ho vlastně dal? - To já nevím, pane.
Tahle aféra mě možná bude stát místo.
A vy budete mým nástupcem ve funkci šéfa, Bernarde.
Ať vás vystřídá kdokoliv z nás, pokusí se, aby pokračoval
ve vaší práci ve stejném duchu a se stejným zdarem.
Díky, milý Bernarde.
A s tím pašerákem jste se nesetkal?
Nikdy, pane.
To je fotomontáž.
Fotomontáž?
To je možné. Nedá se to na ní rozeznat, ale je to možné.
No tak výborně, vše je jasné. Můžete jít po své práci, Bernarde.
Bernarde.
- Ano, pane? - Dostal jste ode mne tu bednu vína?
Ano.
Chtěl jsem vám poděkovat.
To nemuselo být.
Říkal jsem si...
Copak hezkého bych mu asi mohl dát k svátku?
Nejdřív jsem uvažoval o soudečku rumu...
...ale pak jsem si vzpomněl, že můj přítel Milan je ctitel dobrého vína.
Vždyť je to pravé Mouton-Rothschild.
- Ročník sedmdesát. - Ten ročník je výtečný.
Jestli máte sklep, za deset let si na něm pochutnáte.
Doufám, že jej vypijeme společně.
Doufejme.
Ano, pane.
S tím vozem to nevyšlo.
Zdá se, že náš milý Bernard není ve své kůži.
- Zřejmě ne. - Měl by si také vzít dovolenou.
Pojďte dál, milý Perrache.
Zrovna přišel k šéfovi, pane.
Výborně, pane.
Smím se zeptat, jak jste se měl na dovolené?
Znamenitě, Perrache.
Ten klid, ticho...
Dobře jsme se zotavili.
Mé matce to pomohlo.
Za deset dní v lázních omládne o deset let.
Počasí nebylo nejlepší, ale podnebí je tam velmi dobré a je tam čistý vzduch.
Když se člověk vrátí do Paříže, má pocit, že se musí udusit.
Vlastně základem toho léčení je čistý vzduch.
Tam v Pe de Dome ho nic neznečišťuje. A to je velmi příjemné.
Ale nutno uznat, že bahenní lázně jsou také skvělé.
V horkém bahně se člověk dokonale uvolní, a potom ta ledová sprcha...
Tak on vám dal do bytu mikrofony, mamlas.
Drogy v autě, mikrofony v sochách... Dělá, co může, ten Milan.
Mikrofony jsem objevil jen náhodou, to byla čistá práce.
Chlapa s drogama nastrčil jistě on, ale nemám na to důkaz.
Tedy opravdu se snaží, to se musí nechat.
Nemám rád kariéristy, Perrache. V našem povolání brzy vypadnou ze hry.
Mělo by se mu připomenout, že není jeho úkolem,
aby se vás snažil vypíchnout z vedení služby.
Proč to jen dělá?
Milan mi provedl svinstvo. Čeká, že mu ho odplatím.
S potěšením si představuju, jak mu asi jde mráz po zádech,
když si přehrává odposlech.
Měl by si vzít teplé prádlo, aby se nenastydl.
Milan dostane lekci.
Nechci mít náměstka, který si plete kontrašpionáž s intrikařením.
Takovou kachní paštiku jsem ještě v životě nejedl.
Mamá snědla tři porce, to byl vážně nerozum.
Řekl jsem jí: "Mamá, vy se určitě rozstůněte."
Ale nepozval jsem vás, milý Perrache, abych vám vyprávěl o dovolené.
Jistý člověk přiletí zítra ráno na Orly v 9:30.
Ano, rozumím.
Ten muž nám pomůže rychle objasnit tu špinavou historku z Ameriky.
- Dám vám ho na starost. - Dobrá, rozumím.
Nechtěl bych, aby s tím měl náš úřad něco společného.
Jistě, pane.
Ten muž bude asi potřebovat ochranu.
Jeho osobními strážci budou Poucet a Chaperon. Půjdou s vámi.
- Mám k vám důvěru. - Ano, pane.
Takže v 9:30 na letišti. Nesmíte mi ho promeškat, Perrache.
Jde o mnoho. A s nikým se o tom nebavte.
- Ovšem, já rozumím. - Máte rád italskou kuchyni?
- Prosím? - Znám italskou...
...přiletí zítra ráno na Orly v 9:30. - Ano, rozumím.
Ten muž nám pomůže rychle objasnit tu špinavou historku z Ameriky.
A hrome.
- A ten chlap, co ho mám čekat... - Ano?
- Kdo je to? - To já nevím.
- Prosím? - Já to nevím.
Jeďte zítra v půl desáté na Orly a vyberte si.
- To nechápu. - Ano, vyberte si.
Vyberte si, koho chcete. Kdo vám přijde pod ruku.
Koho si přitom zvolíte, je zcela vedlejší.
Je to léčka.
Hlavní je, aby se na to Milan chytil.
Abych vám upřesnil, co máte zítra ráno dělat na letišti, milý Perrache...
Najít vnadidlo.
Koho vlastně máme hlídat?
- Kdo je to? - To se nesmíte dovědět.
Po vás se jen chce, abyste ho nenápadně hlídali. Nesmí to tušit.
Přistává letadlo ze Sydney společnosti Air France,
let číslo 704, vchod číslo 17.
On má přiletět z Austrálie?
Koho chcete.
Prostě jen tak z davu.
Toho, kdo vám přijde pod ruku.
Vyberte si.
Je to léčka.
Vyberte si.
Přilít z Austrálie?
Ne.
Je půl desátý.
Přistává letadlo z Mnichova společnosti Lufthansa...
Přiletí z Mnichova.
...vchod číslo 12.
Má být hudebník?
- Je to on? - Ne.
Možná zmeškal letadlo.
On ho nezmeškal.
To je černoch.
To je on.
Velký blondýn s černou botou.
Michelle!
Promiňte, pane, zmýlil jsem se.
Francois Perrin, 32 let, svobodný.
Houslista. Bydliště: Balzacova ulice 34, obvod 7. Přiletěl z Mnichova.
- Je v kartotékách? - Ne, nikde o něm nic nevědí.
Ani u zpravodajců, ani u kriminálky.
Pan Jacques Perreu nechť se okamžitě dostaví do kanceláře.
Z letiště telefonoval.
- Komu? - Svému zubaři.
Co pouzdro na housle?
Máte na to 24 hodin, Botrele. Do zítřejšího poledne chci vědět,
kdo je ten chlap a co chce podniknout.
- To je málo, den a noc. - Jsme v časové tísni, brachu.
Ten houslista něco ví, musí se rychle zneškodnit.
Sejmem ho.
Nejdřív bych se chtěl dohmátnout, oč mu vlastně jde.
- Dejte se do toho. - Ano, šéfe.
A pozor, musíte být opatrní, nesmí se vědět, že jste moji lidé.
Poucet a Chaperon vás neznají. Snažte se jim vyhnout.
- Ano, šéfe. - Botrele?
Prosím?
Proč měl černou botu?
Proč je to houslista?
Řekl jste, abych si vybral, koho chci.
- Ano, ale proč zrovna houslistu? - Protože měl jednu botu černou.
- Haló? - Haló, haló.
Prosím? Kdo to je?
Tady doktor Miller, doktor Franz Miller z Mnichova.
Vy jste řezník a vrah.
Hnusným, odporným způsobem jste zabil toho chudáka Prokopfjeva.
Podívej, Maurici, neblbni, jsem mokrý, vylezl jsem z vany.
Ty jsi mě nepoznal, ty moulo.
- Ale ano, poznal jsem tě. - Tak sejdeme se ve čtyři?
Poslyš, Maurici, na letišti mi vypadla plomba, hrozně mě bolí zub.
Nepokoušej se ulejvat, čekám tě ve čtyři.
Doopravdy. Volal jsem z letiště zubaře, doktora Michauxe.
Jenže on mě může vzít až zítra ráno. A mě to bolí.
- To nic, najdi si jinýho. Tak ve čtyři. - Ale...
Stálý odposlech, celých 24 hodin.
Nezmeškejte okamžik, až ho Toulouse bude kontaktovat.
Ano, šéfe.
Teď bychom ho nějak měli dostat z jeho bytu.
- Jak se jmenuje ten zubař? - Michaux.
- To je pan Perrin. - Nezavírat ústa, prosím.
Volá pan Perrin, říká, že ho ten zub hrozně bolí.
Nezavírat. Dobrá, řekněte mu, že ho výjimečně vezmu, ať přijde za hodinu.
- Ano. - Nezavírat.
Za hodinu? Výborně, děkuji, slečno.
- Haló? - Haló, tady ordinace doktora Michauxe.
Pan doktor vás může přijmout už za hodinu, chcete-li.
Vážně? No to je skvělé, jste velmi laskavá. Díky, slečno.
Už mě to tolik nebolí, ale rozhodně za hodinu přijdu.
Vzal si jiný boty.
Vzal si jiné boty.
Renault 15, temně oranžový, poznávací značka 2868X075.
Haló? Nejde k zubaři.
A sakra.
Nejde k zubaři.
Haló, šéfe.
On nejde k zubaři.
- Ale proč ne? - Já, prosím, nevím.
Tak proč nejde k zubaři? Proč vlastně nejde k zubaři?
- Zdá se, že jde spíš do parku. - Promiňte, šéfe.
- Co je? - Zdá se, že jde spíš do parku.
Zdá se, že jde spíš do parku.
Jde k jezírku.
- Půjčuje si loďku. - Cože? K jezírku?
- A proč jde k jezírku? - Vážně, pročpak jde k jezírku?
Asi nás zahlíd, a teď chce zdrhnout.
Když má jít k zubaři, proč chtěl jít k jezírku?
Vesluje.
- No jo, vážně, loďku. - Loďku. - Loďku.
- Nepřistávej, objedem ostrůvek. - Mně je horko.
Je na ostrůvku v restauraci.
Hází chleba kachnám.
Kruci.
Haló, brouku, slyšíš mě?
Pět, čtyři, tři, dva, jedna, nula.
Slyším tě bezvadně. Hoďte sebou, už se naobědval.
Vylákali ho pryč z bytu a teď mu ten byt prohledávají.
- Už asi budou hotovi. - Dobrá.
Milan se do toho pustil zuřivě, nasadil všechny své lidi.
Náš žertíček nám aspoň pomůže zjistit všechny tajné agenty pana Milana.
To je výborné, že?
V mém oddělení je řada pracovníků, které nemám tu čest osobně znát.
Dobrá, můžete jít na oběd, Perrache.
V Orly byl také jeden černovlasý. Velký, černovlasý, v zeleném kabátu.
Vybral jsem si velkého blondýna s černou botou,
ne velkého, černovlasého a v zeleném kabátu.
Poslyšte, příteli, jestli hodláte psát romány...
...počkejte až na penzi.
Dobrou chuť.
Nedojíte tu hrušku, Louisi?
Ne, díky, mamá.
Včera měl svátek Bernard Milan, doufám, že jste nezapomněl.
Ne, mamá, nezapomněl.
Narozen v Epinal 28. března 1940.
Jediný syn starších rodičů.
Matka: Mare Bugeaudová, 45 let, učitelka.
Otec: Gérard Perrin, 55 let, učitel, vynikající houslista.
Spořádané manželství, brzy šli do penze, v dětství nic mimořádného.
Otec ho brzy zasvětil do hudby.
Katolík, věřící.
- Homosexuál? - Ne.
Ve třinácti letech zapsán na konzervatoř, končí ji v patnácti.
Pak rok v sanatoriu.
- Měl poměr s vrchní sestrou. - Jak to víte?
Z dopisů.
Neboj se, zlatíčko, nejsem těhotná.
Uzdravil se. Konzervatoř vystudoval s vyznamenáním.
Dvacet osm měsíců vojenské služby, nikde v koloniích nebojoval.
Ke konci sloužil u vojenské hudby.
Posledních pět let hraje první housle v symfonickém orchestru.
Často jezdí na zájezdy do ciziny.
- Také do Spojených států... - Vida, je to tu.
Pracoval ve Spojených státech, já to věděl.
Ale nikdo z našich agentů v Americe ho nezná.
Samozřejmě, je to čelný agent, pracuje sám. Víc jste nezjistili?
Štípli jsme mu tuhle fotku, měl ji v šupleti pod košilema.
Na zadní straně je vzkaz.
Když se dvě srdce milují, vždy se nakonec potkají.
Dejte mi to okamžitě rozšifrovat.
- Už se na tom přes hodinu pracuje. - Dobře.
Žije velmi všedním životem.
Dovede se dobře krýt.
Tak co? Sejmem ho?
Ne, nejdřív bych se chtěl dohmátnout, oč mu jde.
Jeho oči ho prozrazují.
Co to dělá?
Ne, už jsem ti řekl stokrát, že musíš housle držet pořádně.
Takhle si je přitiskni, takhle... A drž, pěkně. Dlouze.
Podívej se na mě. Dolů, nahoru...
Co je to za šaškárnu?
- Řve to. - Ano, mikrofon je moc citlivý.
- Tak to stáhni. - Když stáhnu jeden, stáhnu i ty druhé.
Co je to? Musí takhle prudce splachovat, trouba?
Zvláštní.
Moc zvláštní.
Prudce splachuje? A proč prudce splachuje?
Rozumím, jistě má k tomu důvod, ale proč splachuje prudce?
Nefunguje.
Prevít.
Jste nějak nervózní, milý Bernarde.
Ne, vůbec ne, to jen, že jsem vás neslyšel přicházet.
To já vás naopak vždycky slyším přicházet.
Mám pro vás ještě malý dárek.
Je to nahrávka houslového koncertu. Houslista je prý velice nadaný.
Poslechněte si ho večer, ať se rozptýlíte.
Ten houslista je opravdu schopný.
- Kdo je to? - Kdo je to?
Paulettee.
- Dobrý den, miláčku. - Dobrý den, Paulettee.
Paulettee... Paulettee!
Poslyš, Paulettee, dnes v noci v Mnichově jsem si říkal...
...že ta situace se musí řešit.
Musíš se rozhodnout, Paulettee.
Takhle to už dál nejde, to věčné skrývání a věčné sny...
- Zapisuješ to, jo? - Ta noc v Mnichově byla pro mě hrozná.
Mně se dnes v noci zdálo o tobě.
Paulettee, když já jsem Mauricův přítel, je mi to trapné.
Maurice je ubožák a má, co si zasluhuje.
V noci se mi zdálo, že ze mě trháš šaty.
Měl jsi veliké, horké ruce a trhal jsi ze mě šaty.
Paulettee, prosím tě, nech být tu košili.
No tak, teď jsi ji roztrhla. Prosím... Ale mě to bolí.
- Obejmi mě hodně pevně. Stiskni mě... - Tak počkej, já...
- Francoisi... - Paulettee...
Udělej koně.
- Ne. - Já chci. Dělej koně.
Ne.
Sakra, sakra.
Kousni mě svejma velkejma koňskejma zubama.
Kruci, vypněte to.
Měl ses dobře v Mnichově?
Já jsem vážně zbabělec.
Ano, já jsem zbabělec.
Měl jsem jít v poledne k zubaři, ale dostal jsem strach.
- Proč? - Měl jsem strach.
Šel jsem obědvat k jezírku.
Zubař na mě čeká, a já si jdu k jezírku.
- Jsem zbabělec. - Tak tam půjdeš zítra. Bolí to?
Už ani nevím.
- Mám strach. - Chudinko moje.
- Mimochodem, víš, kdo přijde ve čtyři? - Ne.
- Maurice. - Maurice? Ale proč?
Slíbil jsem mu, že se s ním proběhnu v Bolognském lesíku.
To je zvláštní. Ve dvě hodiny ti dělám koně a ve čtyři běhám po parku.
Chce, abych byl fit. Chudák Maurice.
- Čí jsou tyhle ouška? - Ty jsou moje.
- A čí jsou tyhle očička? - Ty jsou moje.
- A čí je tahle pusinka? - Ta je moje.
- A čí jsou tyhle cigarety? - Taky moje.
Nepřetržitě odposlouchávají, co se mluví v bytě.
Květinářská dodávka jezdí neustále okolo domu.
Milan určitě brzy pozná, že je to léčka.
Je mazaný.
Milan nepozná nic, protože si nastražil léčku sám.
Dali jsme jen do sklepa kousek sýra,
ale Milan nad ním pracně buduje past na myši.
A ten malý kousek sýra? Co se s ním stane?
- Promiňte, prosím? - Co když Milan oddělá toho blondýna?
Tak provede velkou hloupost.
To vám nevadí, poslat toho šaška na popravu?
A vám?
Velký blondýn s černou botou, toho jste přece vybral vy.
Je vám ho snad líto?
Ne, pane.
No tak, jedem, hoď sebou. Dělej!
Neblázni, Maurici.
Copak to tady máte?
Neblázni, Maurici.
- Koupil jsem doutníky, nechceš? - Ty jsi hodný, ano.
Vykouříš si ho potom. Budeš na mě vzpomínat.
Jedem, tempo! Jsem v báječný kondici, dneska tě potýrám.
Jede na kole. A s tím chlapem.
- No jo, na kole. - Vyfotografujte ho.
Jedou směrem k parku. Ne, teď... se rozhodli jet k zubaři.
Neblázni, Maurici!
Neblázni, Maurici. Neblázni.
V tom provozu je kolo rychlejší.
Pozor.
- Zahýbají. - Já vidím.
- On píchnul. - Nebo nedotáhnul ventilek.
- Myslíš? - Nebo má blbou galusku.
Sakra.
- Tak co, kamarádi? Píchli jste? - Ne, jenom si hrajeme.
To lepidlo taky už není jako bejvalo, zrovna tak jako galusky.
Říkám vám, před válkou... teda, před válkou, pánové...
...byly galusky jiný zboží.
Nabídněte si, otče, je dobrej.
Díky, kamarádi.
Vida, neujeli nám.
To jeho kolo stojí za houby s octem.
Teď utíkají.
No jo, nechali tam kola a utíkají.
Zastavil se.
Ten velký blondýn se zastavil a mluví s tím druhým chlapem.
Připrav mikrofon.
Nesmíš se každých pár metrů zastavovat, ty jeden lenochu.
- Poklus, teď to teprve začne. - Maurici, musím s tebou mluvit.
- Ani nápad! Nezastavovat, poklus. - Týká se to tvé ženy.
Teď mi přehrajte kompletní záznam té návštěvy.
- Kdo je to? - Paulettee.
- Dobrý den, miláčku. - Dobrý den, Paulettee.
Dnes v noci v Mnichově jsem si říkal, že ta situace se musí řešit.
- Maurici, já jsem ti chtěl něco říct. - Teď pod sprchu, budeš jako rybička.
- Poslyš, Maurici... - Co to tu máš?
- Večer na shledanou. - To je vůl, to je vůl.
Maurice je ubožák a má, co si zasluhuje.
V noci se mi zdálo, že ze mě trháš šaty.
Měl jsi veliké, horké ruce a trhal jsi ze mě šaty.
Zastavte!
Paulettee!
To je ten chlap na kole. Něco křičí.
Udělej koně.
- Ne. - Já chci, udělej koně.
Paulettee spí s květinářem.
Před chviličkou jsem je zastihl v jeho dodávce,
váleli se tam po květinách a mluvili přímo hrozně.
Pojď dál, posaď se.
- Co je s tebou? - Mám v tubě zubní pasty holící krém.
Na červenou jsem stál vedle nějaký dodávky.
Najednou slyším Paulettein hlas, tak jsem spad z kola.
Poprvé v životě jsem spad z kola.
Poslouchej, to je absurdní, Paulettee s květinářem a v dodávce.
Ne, vážně, ty jsi nemocný.
- Řek jsem ti, že mám v zubní pastě... - Ona mluvila o mně.
Řekla, že jsem ubožák. A pak začala říkat hrozné věci.
Francoisi, moje žena je hysterka.
Vypláchni si ústa.
Ten chlap měl hlas jako ty.
- Jaký chlap? - Ten květinář.
Ale to je pitomost, Paulettee s květinářem, a v dodávce, nesmysl.
Vždyť ti říkám, že jsem ji slyšel.
- Dokonce po něm chtěla, aby dělal koně. - Ale...
Cože?
Chtěla po něm, aby dělal koně, on poslechl a já spadl z kola.
- Co děláš? - Zavolám jí.
Vždyť jsem ti říkal, že je v dodávce s tím koněm.
Haló, Paulettee?
Dobrý den, tady Francois, tvůj manžel je u mě.
Ne, vůbec ne, já ti ho dám.
Haló? Kdo je to tam?
To je Paulettee.
Tak ne... Ano, ano...
Nic zvláštního, jen jsme se proběhli.
Hned se vrátím. Já...
Už přes hodinu je doma s matkou.
No vidíš, tak je to.
Všechno se ti to zdálo.
Je to divný, Francoisi.
- Našli mikrofon v květinách. - A kruci.
Takhle nic nevypátráme.
Krucinál, krucinál, krucinál...
Od začátku nás vodí za nos a vysmívá se nám.
Je to schopný chlap.
Zavezem ho k nám na statek a odpráskneme ho.
- Ne, ještě se o něco pokusíme. - Prosím?
- Hudební nástroje? - Ano, hudební nástroje, starobylé.
Obejděte houslaře a starožitnictví.
Vypůjčte si zobcové flétny, citery, violoncella...
Ano, jakékoliv violy, to je mi fuk. Hoďte to do ulice Des Vignes 85.
Však on na mě nevyzraje.
Ten? Ten na to do smrti nepřijde. Maurice.
Zubní pasta, holící krém...
Kdo to je?
Pan Perrin?
Našla jsem v hudebninách vaši adresu, že dáváte hodiny houslí.
Mohu dál?
Já sama se nechci učit, hledám to pro syna.
Mám šestiletého chlapce, zbožňuje hudbu.
Šest let je vhodný věk, že ano?
Byla bych ráda, kdybyste ho učil u nás doma.
Je ještě malý.
Můj otec sbíral staré hudební nástroje.
Před rokem zemřel.
- Odkázal mi je. - Vážně?
Já tomu moc nerozumím, ale myslím, že jsou mezi nimi zajímavé kusy.
Kdybyste měl zájem, ukážu vám je, až k nám přijdete.
Můj syn je na venkově, přijede za týden.
Pozvala jsem k nám starožitníka, aby to odhadl.
- Nechci si tu sbírku nechat. - Mě to rozteskňuje...
Mě to rozteskňuje.
Vážně?
Ale mohl byste se na ni přijít podívat.
- Jenže to musí být brzy. - Kdy?
Počkejte, zítra večer by to nešlo, ve středu také ne.
Co děláte dnes večer?
Dneska večer?
Pozvala jsem pár známých, mohl byste se u nás také stavit na skleničku.
Tady je moje adresa. Ulice Des Vignes.
Dnes večer...
Ne! Dnes večer to nejde, já mám v devět hodin koncert.
Můžete se stavit i po půlnoci, já jsem dlouho vzhůru. Na shledanou.
Teď vychází z domu. Štíhlá blondýna.
Krásný kožich, zřejmě něco lepšího.
Stop!
- Tady je. - Už je tu, šéfe.
Dále.
- Dobrý večer. - Dobrý večer.
Jak vám dopadl koncert?
Moji přátelé už odešli.
Ano, chodí spát se slepicemi.
- Opravdu? Není už moc pozdě? - Vůbec ne. Čekala jsem vás.
Š Co byste pil raději? Šampaňské, whisky, koňak?
Prosil bych sklenku šampaňského. Máte to tu úžasné, vážně.
Mám pár hezkých věcí.
To je skvostný nástroj.
- Zbytek sbírky mám ve sklepě. - Ve sklepě?
Pak se tam podíváme, jestli chcete.
Posaďte se.
Tam ne, tady na pohovku. Zde vám bude líp.
To je báječné, trochu si oddychnout.
Jsem ráda, že mí hosté už odešli.
Někdy je příjemné posedět si jen tak sami dva.
Ano, pravda, tak oni odešli.
To je vážně divné...
Vypadáte tak stísněně. Bojíte se mě?
Vůbec ne.
- Já... tomu nemohu uvěřit. - A čemu?
- Tomu všemu. - Ale co je na tom zvláštního?
Víte, pro mě to je zvláštní.
Nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl, zazvoní u mých dveří.
A téhož večera u ní sedím v bytě a piji šampaňské.
Je dost chlazené?
Ano, skvěle.
- Nemáte hlad? - Ne, zatím nemám.
Nevadí vám, když si odložím šperky? Udělám si trochu pohodlí.
Měla jsem hrozně únavný den.
Samozřejmě.
Hned jsem tu. Jestli chcete pít, poslužte si.
Co? Co to je?
Je to moc nahlas.
No dobře.
Já... ztratil jsem cigaretu.
Takhle je to lepší.
- Odložte si kabát, je tu teplo. - Já... totiž...
- Proč se vlastně nechcete svléknout? - Prosím?
- Tak se svlékni. - Ale já...
Nejdřív se trochu napiju.
Taháte mě za vlasy.
Ne, přiskříply se.
- Co se stalo? - Přiskříply se do zipu.
Ale mě to bolí.
Promiňte, to je mi moc líto, ale to se, myslím, ještě nestalo.
Je to prevít. Prevít.
Je to prevít.
- Tak co? - Nedá se nic dělat, je to hloupé.
- Přece takhle nezůstanu celou noc. - Ne, potřebujeme nůžky.
Vlasy se tam přiskříply...
- Nemáte náhodou nůžky? - V koupelně.
Tak v koupelně, ano... já...
- Promiňte. - Musím jít s vámi.
Radši ano. Počkejte, nevstávejte, zůstaňte klečet.
Tak a teď pojďte pomalu ke koupelně, já jdu za vámi.
Promiňte... tak.
Promiňte... Výborně, ano.
To je moc hezký byteček.
Až po vás, prosím, jděte.
Co je to za šaškárnu?
A je to.
Nebolelo vás to?
Schovám si vaše vlasy na památku.
No tak, jdi.
Promiňte, jsem... nešika.
- Opravdu nemáte hlad? - Teď bych si s chutí něco dal.
Mám studené kuře, rostbíf a šunku.
Třeba to kuře.
Prevít.
Půjdem se najíst do postýlky?
Teče mi krev z nosu. Ale už je to lepší, uhodil jsem se o dudy.
- O dudy? - O dudy.
- Ale to nic není. - Dudy...
Jez.
Promiňte, už nemám hlad.
Teď zhasnu světlo, ty se pěkně svlékneš a trochu se natáhneš.
Máš toho za dnešek už dost.
To je podnos, zřejmě jsem ho převrhnul.
- Chceš kávu? - Dej mi pokoj.
Ano, s cukrem.
- Kolik kostek? - Dvě.
To je doba, než se svlíkne.
- Tak vy jste vlastně rozvedená. - Ano.
- A synáčka máte na venkově? - Ano.
- U babičky? - Ano.
- Co je mu do toho? - Prosím, buďte tiše.
Tak prosím, už ležím.
Chcete kávu?
- Chcete kávu? - Ne.
- Mám studené nohy. - Zahřeješ se.
- To byl podivný den. - Proč?
Začalo to ráno.
Kamarádi mi ukradli boty, co jsem měl před dveřma v mnichovském hotelu.
- Vážně? - Jo, takovej pitomej vtip.
Dal jsem tam dva páry a z každého mi ukradli jednu.
A tak jsem přijel do Paříže s jednou botou černou a jednou hnědou.
A pak jsem měl ve své zubní pastě krém na holení...
...a místo holícího krému zubní pastu.
To je přece zvláštní.
Pak jsem se šel do parku proběhnout s kamarádem.
A on měl vidiny.
Jinak je docela normální, sportovní typ, věcný,
nemá sklon k šílenství, ale najednou slyší hlasy.
A na koncertu se mi přetrhla struna.
A teď tu ležím v posteli s tebou...
...a ty mě líbáš.
A mám studené nohy.
Hlásím, milují se.
Milují se v ulici Des Vignes číslo 85.
Vidíte, tak přece jen si něco ten váš oblíbenec užije.
Je ti hezky?
Ano.
Mně taky.
Řeknu ti něco, co jsem nikdy nikomu neřekl.
Ano?
Mám tajemství.
Vážně?
Nejsem jenom houslista, mám druhé povolání.
Ano?
- Já skládám. - Cože? - Cože?
Ano, jsem také skladatel, nikdo to neví.
Napsal jsem operu. Psal jsem ji tři roky.
A pracuji na ni dále. Zadám ji divadlu, až ji dodělám.
Ano?
- Chtěl bych ti ji věnovat. - Cože?
Ano, já ti ji věnuju.
- Co to provádíš? - Přehraju ti ji.
- Cože? - Aspoň hlavní motivy, je to skvělé.
Přece nebudeš teď v noci hrát na housle.
Jsi první člověk na světě, co to uslyší. Je to moderní, skvělá hudba.
Dovol, Francoisi...
- Co je to? - Co to vyvádí?
Ztlumte to.
Už dost!
- Nelíbí? - Hezké, ale ne teď na noc.
Je to báječné, ale jak má člověk vychutnat operu ve tři hodiny ráno?
- Zlobíš se? - Ne, vůbec ne.
Tak pojď.
- Přece se zlobíš. - Ani trošičku.
Tak pojď ke mně.
No vidíte, už zase začali.
Takhle z něho nic nevytáhne.
- Odvezte ho zítra na statek. - Ano, šéfe.
No prosím, celou noc jsem kvůli vám nespal, vy huso.
- Proč ne? - Měla jste mu přímo nabídnout peníze.
Toulouse ho platí a já byl ochoten dát víc.
Co jste to s ním vyváděla za šaškárny? Nemůžete taky trochu přemýšlet?
Kdy? Kdy jsem měla přemýšlet?
Nejdříve mi přiskřípl vlasy do zipu, praštil se do nosu o dudy,
pak mi přehrál svou operu a taky mě pomiloval.
- Ostatně moc hezky... - Pořád dokola, sakra. Pořád dokola!
- Pane... - Co je?
Je to jen můj dojem, ale nezdá se mi, že ten člověk dělá v našem oboru.
Já vám kašlu na vaše dojmy. Pořádně se oblečte a plavte do krámu.
Christino má...
- Christino? - Ne, tady Paulettee.
- A... ahoj, Paulettee. - A kdo je to Christina?
Poslyš, Paulettee, dnes odpoledne nepůjdeme ke mně.
Cože?
Poznal jsem včera večer báječnou dívku a asi ji miluji.
Děláš si ze mě legraci nebo co?
Ne, myslím to moc vážně.
- Problém je Poucet a Chaperon. - Ano, pane.
Když se zbavíme Pouceta a Chaperona, tak je po problému.
To není jen tak.
Ten houslista musí být do hodiny na statku.
Šéfe, Perrache právě přišel k Toulousovi.
Asi si dnes nevezmu plášť, je tam velmi pěkně, prosím.
Dlouho se v kanceláři nezdržím, musím být v jedenáct na ministerstvu.
- Ano? - Ano. Ten houslista už splnil úkol.
V jedenáct hodin nám bude referovat.
Někteří lidé se budou moc divit, Perrache.
Musíme ho zlikvidovat. Sežeňte hned toho houslistu a oddělejte ho.
- Co Poucet a Chaperon? - Máte na to celou hodinu.
- Ano? - Francoisi, Francoisi...
Volám ti, protože jsem moc smutná.
Pořád jen pláču, to je hloupé.
Musíš mít se mnou soucit, Francoisi. Miluju tě!
Ano, miluju tě!
Já umřu, když mě nebudeš milovat.
Už nebudu chtít, abys dělal koně. Na mou duši, Francoisi.
Ale neopouštěj mě, miláčku!
Teď už jste je dostal tam, kam jste chtěl, šéfe.
Milan se zbláznil a houslista přijde o život.
Dívejte se na cestu, když řídíte.
Poucet a Chaperon ho přestanou sledovat a vrátí se domů. Odvedli dobrou práci.
Přestanou ho sledovat. Velký blondýn ale přijde o život.
Odvykněte si filozofovat o rozkazech, Perrache.
A dívejte se na cestu, když řídíte.
Ať se Poucet a Chaperon okamžitě vrátí. Proveďte!
Chaperon? Tady Perrache.
Šéf vám nařizuje, abyste ještě víc dávali pozor.
Ano, dneska se určitě o něco pokusí.
Buďte opatrní.
Zrovna teď procházejí dvorem.
Kruci, už mě to nebaví.
Nehýbej se.
- Haló? - Haló, Francoisi? Tady Christina.
Musím s tebou okamžitě mluvit. Jsem v kavárně u vás na rohu.
Přijď okamžitě, je to nutné.
Christino? Jsi tam?
Tak odpověz, Christino.
Haló, Christino...
Co tu zase děláte?
Jděte domů, pan Milan si nepřeje, abyste se tu potloukala. Jasné?
- On odešel. - No jo.
Pěkně klidně.
Ale... přece na sebe nebudem střílet.
Jo, jsme od stejného fochu, tak se nebudem vraždit.
Hledám jednu blondýnu, moc hezkou, před třemi minutami tu telefonovala.
- Ano, už odešla. - Jak to, že odešla?
Odešla, je pryč.
Ne, Maurici, teď nemám čas, mám tady schůzku.
Ale máš v bytě tři mrtvoly.
- Co? - Máš v bytě tři mrtvoly.
Přišel jsem tě zabít, teď tam máš tři mrtvoly.
- Ty máš zase vidiny, co? - Pojď se podívat.
- Maurici, proč jsi mě chtěl zabít? - Lumpe!
Dělali jste si ze mě oba legraci. Přistihl jsem Paulettee, jak ti volala.
- Lumpe! - Neříkej mi tak.
- Lumpe! - Maurici, uklidni se.
Tak jdi dál.
Tak kde jsou?
- Já to nechápu. - No pojď dál.
V tomhle bytě byly tři mrtvoly. Na mou duši, Francoisi.
To víš, že jo.
- Já neblázním, Francoisi. - Kdepak.
Slyšel jsem před chvílí Paulettee, jak ti telefonuje. Vím to jistě.
Ano. A včera jsi ji slyšel, jak se miluje v dodávce s květinářem.
A dneska jsi u mě v bytě viděl tři mrtvoly.
Jsem už na tom líp?
Já přece nejsem psychiatr.
Vypij si trochu vody.
- Trochu vody? - Ano, to ti udělá dobře.
Hodně se napij vody.
Nemám žízeň.
Ty ale vypadáš, jako bys měl rovnou umřít. Počkej, přinesu vodu.
Francoisi, já nemám žízeň. Opravdu nemám vůbec žízeň.
Tady.
Není mi dobře, Francoisi. Nějak mi není dobře.
Celkem tři mrtví, šéfe.
- Dva Milanovi lidé a Chaperon. - Co jste povídal?
Trochu si mezi sebou vyřizovali účty.
Ale můžete být klidný, velký blondýn je živ a zdráv.
Myslím, že jsem řekl, abyste Pouceta a Chaperona odvolal.
Vážně?
No ne, rozuměl jsem tomu naopak.
Poručil jsem jim, aby zůstali a byli opatrní.
To jste si to opravdu spletl.
Je mi líto, šéfe.
Myslel jsem to dobře.
Snažil jsem se jen chránit nevinného člověka.
Rozhodně jste zmeškal příležitost, Perrache.
Teď půjde do tuhého.
Na jedné straně Milan bledý strachem
a na druhé velký blondýn s černou botou.
Tahle příhoda by měla skončit vyřízením účtů jako v dobrém westernu.
- Chtěl bych jít čůrat. - No tak jdi.
- Pojď se mnou. - Maurici, promiň, ale...
- Prosím tě, pojď tam se mnou. - Dej mi pokoj.
Christina.
Christino!
Víte přece, že sem nemáte chodit.
Nastupte.
Christino!
Pane, ztratil jste brýle.
Francoisi?
Vstaňte.
Pojďte sem.
Otočte se.
- Takhle? - Správně.
Jsem plukovník Milan, zástupce šéfa vaší skupiny.
Promiňte, prosím.
Pardon.
Díky.
Perrache.
Velký blondýn s černou botou, kdo je to?
To byla jen léčka na vás, pane.
- Copak se děje? - Nic, všechno je v pořádku.
Maurici? Maurici!
Všechno je v pořádku, jde to jak po másle.
Co?
Tak pojď...
Vidíš? Všechno je v pořádku.
Nejsi ve své kůži, Maurici.
Jsem pojištěný ve svazu hudebníků, mám sociální pojištění.
Když přijdu do nemocnice, tak za mě všechno zaplatí.
Dobrý den, madam. Na shledanou, madam.
Christino, kde jsi byla? Všude jsem tě hledal.
Budu ti vyprávět neuvěřitelný příběh.
Senzace. Záhadná smrt plukovníka Milana.
Louise Toulouse prohlašuje: "Milan byl vynikající člověk."
Maurici.
Cestující do Ženevy, společnost...
- Miláčku. - Na shledanou, Paulettee.
Maurici!
Počkej tu, nechoď pryč. Aspoň mu řekni na shledanou.
- Na shledanou, Francoisi. - Na shledanou.
Lékaři už mu snižují dávky utišujících prostředků.
Je mu mnohem líp, nemá už žádné vidiny.
Tak tedy, zítra přijdu ve dvě.
- Dobrá. - Všechno zas bude jako dřív, miláčku.
Radši s ním jdi domů, nastydne se.
Maurici, pojď.
Šťastnou cestu. A buď v Mnichově hodný.
- Letíte do Mnichova? - Ne, do Ria, Brazílie.
- Tak do Ria. To je u jiné přepážky. - Ano, já si to podám sám.
Dobře, pane.
Pane!
- Christino? - Ano.
- Máš se dobře? - V tvé náruči bych se měla líp.
- Máš mě ráda? - Ano, miluju tě.
- Až se vrátí z Ria... - Ano, pane.
...a on se určitě vrátí, navážete s ním spojení.
Koneckonců si nepočínal tak špatně, ten chlapec.