ГРАДИНАТА НА ФИНЦИ-КОНТИНИ
По едноименния роман на Джорджо Басани
С участието на НИНО КАПОЛИЧО
ДОМИНИК САНДА
ФАБИО ТЕСТИ
РОМОЛО ВАЛИ
ХЕЛМУТ БЕРГЕР
КАМИЛО ЧЕЗАРЕ, НИНА АЛЕКСИEФ, КАТИНА МОРИЗАНИ и др.
Сценарий УГО ПИРО и ВИТОРИО БОНИЧЕЛИ
Оператор ЕНИО ГУАРНИЕРИ
Музика МАНУЕЛ ДЕ СИКА
Режисьор ВИТОРИО ДЕ СИКА
Ферара, Италия, 1938-1943
1938 г. Фашисткото правителство на Бенито Мусолини
започва да прилага т.н. "Расови закони" срещу италианските евреи.
Има ли някой? - Номер е. Микол се е измайтапила!
Кой се обади, Алберто или тя? - Микол.
Що за глупави номера?! - Пошегувах се.
Знаеш, че са добре възпитани. - Да, но никой не отваря.
Имали някой там? - Ето ме, идвам!
Хайде да видим кой ще стигне пръв? - Хей, не ме оставяйте!
Идват!
Накараха ни да чакаме дълго. Помислих, че са заминали.
Изключено. Финци-Контини никога няма да изоставят своя рай.
Къщата е далеч от входа и затова се бавят.
Заповядайте господа!
Най-сетне! - Внимавай да не се спънеш!
Вървите все направо, и сте там. - Благодаря.
Това куче, какво прави тук? - Господи, какъв звяр! Хапе ли?
С тия четири зъба, които са му останали?
Яде само каша.
По дяволите, колко е грамадно! - Същински кон.
Всъщност, поканен си само ти. Ще се изненадат като видят и нас.
Трябва да благодарим на фашисткия клуб.
Виждам, че сте щастливи. Още ли сте сгодени?
А ти кога ще се сгодиш? - За кого?
Всички знаят за кого.
Отдавна ли живееш във Ферара? - Едва от месец.
Но както Алберто, така и аз, нямам намерение да я напускам.
Познаваш ли Микол? - Не. Как изглежда?
Много красива. Висока, с руса коса, но непредсказуема.
Ето там!
Пристигнахме!
Хайде, Алберто. Пристигнаха!
Май ще падна!
Ето я нашата Микол! - Привет!
Брат ми и аз решихме да проведем турнира тук, сред приятели.
Ще е забавно, особено след като клубът затвори врати за нас.
Толкова е хубаво! Все едно си на село.
Жалко за кортовете. Заприличали са на картофена нива.
Знам, че е добре да се застелят с червена сгурия,
но според баща ми е грехота да се остави земята незасята.
Дано догодина измислим нещо по-добро.
Запознайте се с Адриана Трентини. - Приятно ми е.
Карлето Сани.
И Тонино Колевати.
Ще се преоблечете ли? - Ще играем ли?
Първо да поиграят хлапетата, а после - шампионите!
Преоблечете се в нашето хюте. - Какво означава това?
"Хюте" на немски е колиба. - Колко съм невеж.
Лошо. Веднага залягай над немския!
Няма ли да играеш? - После, не сега.
Харесва ли ти?
А на теб? - Стига, той не е мой тип.
Кой е той? - Приятел на Алберто от Милано.
Следвали са заедно. Тук работи в индустрията.
Ти как си? - Добре, а ти?
И аз съм добре.
Кога се дипломираш? - През февруари, надявам се. А ти?
Аз също. - И после, Венеция?
Дали ще ни разрешат да завършим? - Има надежда. Защо не се обаждаш?
Видях те във Венеция, на празника на културата.
Веднага те познах. Не си се променил.
Защо не се обади? Щях да се радвам.
Не знам. Първо бях решила, но после се отказах.
На каква тема е дисертацията ти?
На английски е. Емили Дикинсън - американска поетеса от ХІХ век.
Ужасна жена! Стара мома, като мен. Стигнахме! Йор!
Бъди мирен. Не!
Хубава е, но е малко глупавичка. - Може би. Важно ли е?
Кой знае! Аз предпочитам жени като Гладис.
Красиви, скандални и достатъчно...
Порочни! - Харесва ли ти Ферара?
По-различна е от гробницата, за която ми писа.
Доста оживен град, а и хората са интересни.
Особено сред пролетариата, т.н. "работническа класа".
Буржоазията, като че ли не я бива. Малко или много я тегли към фашизма,
като изключим вас, евреите. Но това е обяснимо, нали?
Затова пък повечето от работниците са антифашистки настроени.
Това място е чудесно, но не бих останал тук завинаги.
Никога ли не излизаш, Алберто? - Вече не. А и няма къде да отида.
Ако можех да избирам кого да срещна на улицата, бих излязъл.
Но всеки път, когато го направя, усещам, че ме шпионират
и ми завиждат. - А тук подбираш хората, така ли?
Не съвсем... Тук не идват много гости.
И нямам усещането, че някой ще ме нападне.
Сигурно смяташ, че нещо ми липсва. Че у мен няма жажда за живот.
А и кой може да я събуди?
Има седем белобради старци. Знаеш ли кои са те?
Палмите. - Позна! А знаеш ли какъв вид са?
Нямам представа.
Баба Жозет ги поръча от Ботаническа градина в Рим.
Наричат ги "Уошингтония филифера"...
Защо се смееш? Сигурно не правиш разлика между дъб и ясен.
Хайде, какво е това дърво? - За мен всички са еднакви.
А аз не обичам хора, които не се интересуват от дървета!
Например онзи чинар, над терасата,
може да е засаден от Лукреция Борджия! И е почти на 500 години!
Да тръгваме.
Гумата се е спукала! Като малка често бягах от къщи,
за разлика от Алберто, който беше по-послушен.
Веднъж доста се забавих. Беше станало доста късно.
Група момчета ме повозиха на велосипедите си до дома.
Когато се прибрах и видях как са се уплашили нашите,
реших да бъда вече добра.
От тогава не съм бягала. - Мислех, че само аз съм те возил!
Но си първият, когото каня в градината ни.
Наистина ли? - Да, така е!
Помниш ли?
Преди десет години.
Ти беше съвсем малък, Джорджо.
Ти май наистина си сляп! Какво правиш там?
Наблюдавам те вече от 10 минути. Извинявай, ако съм те събудила.
Съжалявам. Жал ми е за теб.
Жал ли ти е? Защо?
Колко е часът? - Мисля, че е към три.
Предполагам, че си гладен. Взе ли си изпита?
А ти, взе ли го?
Още не знам. Ние частните ученици държим само устни изпити.
Повечето ги вземах. Няма значение. Ще се явиш на поправителния!
Има значение, когато ти е за първи път.
Но не ме интересува. - Така ли?
А сега ми кажи защо не си се прибрал да обядваш?
От къде знаеш? - Знаем, знаем!
И ние си имаме шпиони.
Как стоиш там? Сякаш си на прозорец.
Стъпила съм здраво на една стълба.
Ела да разгледаш градината. Ще ти покажа как.
Много високо ми се вижда. - Не е! Много е лесно!
Има гвоздеи, аз съм ги поставила. - А къде да оставя колелото?
Г-це Микол, какво правите? Опасно е, слезте веднага!
Добре де, слизам! Само не крещете!
Не разрешават да излизате, опасно е. Предупреждавам ви!
Минаха 10 години, преди да ме поканиш отново в градината ви.
Това е Алберто! - Остави го, нека свири!
Чакай ме!
Колевати, страхотен играч си! - Браво, Дезире!
Прекарахме един чудесен ден.
Да, така е. Но все пак, по-хубаво е когато сме сами.
Помниш ли я? - "Настройваш ме романтично".
Студено ли ти е? - Да, малко.
Джина, моля те, донеси бутилка гореща вода.
Веднага, госпожице. - Време е да лягаш!
Не, не ми се спи.
Питам се, дали няма да заприличам на баба Жозет?
Е, който доживее - ще види.
Купете си вестник! Върховният съвет ще заседава!
Здравей, Ченцо! Ще влезем ли в лигата тази година?
Ще видим, ще видим...
Купете си вестник! Върховният съвет ще заседава!
Бил ли си вчера у Финци-Контини? - Да.
Какво представляват? Внимателни ли са?
Много внимателни.
Ами да, сигурно!
Внимателни са, защото са доволни от това, което става.
Ясно е като бял ден! - Какви ги приказваш?
Всъщност, те приветстват расовите закони.
Сигурно мислят, че дори са закъснели.
Покани, реверанси, усмивки,
а и градината най-сетне е отворена за всички!
Нещо като гето, намиращо се под техния "благороден патронаж"!
Както чувам, в гетата има само евреи.
Като изключим мен и Бруно Латес, у Финци-Контини ходят само арийци.
Нима? - Адриана Трентини, например!
Стари трикове! Използват ви като пионки!
Най-после подхвана любимата си тема. - Коя?
Тази, че Мусолини е по-добър от Хитлер,
и че фашизмът е по-добър от нацизма! - Така е, по-добър е!
Видя ли днешния вестник? Хвърли един поглед!
Какво пише? Не виждам без очила.
От днес нататък се забраняват смесените бракове,
а децата ни няма да посещават общинско училище.
А дипломирането на Джорджо?
Ще се правят изключения... - Изключения ли?
Да. За онези, които са истински патриоти и добри фашисти.
Нали се записа в партията? - Да, но е достатъчно.
Какво се смееш, глупачко! Че няма да ходиш на училище ли?
Ела!
Приберете масата.
Щях да забравя. Пише и за наемането на арийци.
Да ги наемаме като прислужници?
Очевидно. - А какво ще правим тогава?
Щом трябва - значи трябва! Ще се оправим някак.
Може ли? - Да, татко.
Какво четеш?
Европейска история на ХІХ век. Интересна ли е?
Много. - Дай ми я, след като свършиш.
Разбирам те напълно. Но трябва да признаеш,
че нещата не са чак толкова лоши. Знам, забраняват смесените бракове.
Няма ни и в телефонния указател. Работата с училищата е по-сериозна.
Да не говорим, че повече не можем да служим в армията.
Никакви съобщения за нас във вестниците,
а трябва да се лишим и от прислугата.
Колкото до останалото, човек ще преживее някак.
Оставят ни правото на собственост.
Това означава, че все още сме хора. - От трета категория.
Така да е, но все пак хора. Граждани със съответни човешки права.
Какви?
Доколкото изобщо ги е имало, те са за малцина избраници.
Не сме от първите преследвани в града. Да, това е така.
Но си мълчахме, за да не ни закачат.
Между другото...
Не е много хубаво, че страниш от хората
и ни караш да казваме, че те няма. Да, не е хубаво!
Не бива да живееш сам.
Лош пример даваш на сестра си и брат си. Те ти подражават.
Защо не продължиш да играеш тенис в клуба?
Нямат намерение да те изключват. А и мен от лигата на търговците.
Господи, нима не разбираш, че с поведението си всъщност
се съгласяваш с тези, които искат да отречем, че сме италианци.
Татко, вече ме изключиха от тенис клуба.
Кои са онези двамата? - Ето ги татко и мама.
Не спирайте. Не искаме да ви пречим.
Продължете си играта. Добър ден!
Да продължаваме. Аз ще бъда рефер!
Твой ред е, Дезире!
Оставам с впечатлението, че не се интересуваш от мъже.
Наблюдателен си, защо ти наистина не ме привличаш.
Какво не ти харесва у мен?
Че съм приятел на брат ти?
Да ти кажа ли честно мнението си?
Моля те. Може би честността... - При теб, тя е като мания.
Понякога си толкова искрен, че неизбежно ставаш...
Груб? - Точно така.
И второ...
От Ломбардия си...
комунист, а накрая...
и прекалено космат.
Браво, Дезире!
От три часа играете. Кой спечели?
Дезире. - Искам да ти покажа нещо.
Като останем сами.
Толкова младежи! - Това са моите чичовци и баба ми.
Микол, дойдоха чичовците ти.
Това е приятел на Алберто. - Приятно ми е.
Алберто много ни е говорил за вас. Елате да ни погостувате?
Потиш ли се много? - Малко.
Трябва да внимаваш.
Топло ли е в Болоня, чичо Джулио? - Да.
30 градуса на сянка.
Тук поне се диша.
За консултация ли те извикаха?
Да, и за консултация.
Защо е с теб и чичо Федерико?
Откакто го уволниха от държавната железница,
бездейства, няма работа. И тъй като шофира добре...
Как се чувстваш? - Добре.
Но малко съм отпаднал. - Спиш ли?
Не много добре.
Сега пък ще завали ли?
Идваш ли с мен?
Не натам, оттук!
Къде отива това момиче!
Виждаш ли там? - Къде?
Там си провеждахме уроците по гимнастика.
А зад нас е файтонът, с който ходех на училище.
Не го ли позна?
Много добре го поддържате. Липсват само цветята.
Не. Пероти ги слага, когато разхожда баба из градината.
Значи въпреки расовите закони той продължава да работи тук?
Не е ли опасно, ако го открият?
Не, пазим го в тайна. - Извинявай.
Татко дава много пари на фашистите за колониите.
Кой знае къде отиват всъщност.
Влизай.
Сякаш бе вчера, когато те срещнах да отиваш с родителите ти в храма.
А всъщност, колко време мина оттогава!
Рядко ходех с тях, но всеки пък гледах да те видя.
Джорджо, сега не ти ли харесва повече?
Защо? - Защото можем да бъдем сами,
без никой да ни надзирава. В края на краищата...
Децата са пленници на възрастните.
Радвам се, че най-сетне се чувствам жена.
А ти? Да не предпочиташ да си дете? - Не, но...
Какво "но"?
Микол, почакай! - Не, стана късно!
Вали силно! - Ръми съвсем слабо.
Можеш ли сам да намериш портата?
Разбира се, нали си минал през нея. Довиждане.
Обади се някой път.
Пази си царицата! - Няма смисъл. Винаги ме биеш!
Защо се смееш? - Мислех си за...
За какво? - Нещо за теб и Гладис в Милано.
Все се канех да те попитам... - Какво?
Спа ли с нея или не?
Разбира се, това беше преди три години...
Не. Никак не ми харесваше.
Тогава защо се държеше тайнствено, дори ревнуваше
заради една посредствена балерина?
Просто така...
А аз се измъчвах от скрупули!
Маритен казваше, че с вас човек никога не скучае.
Наистина е така. Сложни хора сте вие евреите.
Глупости. - Ходил ли си поне в публичен дом?
А ти? - Аз ли? И ме питаш?
Микол, колко сме изискани! - Я стига.
Чичовците ни ще останат за вечеря и ще пренощуват у нас.
И той ще остане на вечеря.
Ще пренощува ли? - Не, няма да пренощувам.
Да?
Аз ще ти се обадя. Да, утре сутринта.
Лека нощ.
Кой беше? - Джорджо.
Извинявай, няма да остана за вечеря. Друг път ще я довършим.
Но защо? - Лека нощ.
Не си отивай. Поне заради Алберто.
Ако останеш, мога дори да ти се извиня.
За какво ще ми се извиняваш? Лека нощ.
Ще ми се обадиш ли? - Разбира се.
Сериозно, ще се обадиш ли?
Мамо! - В кухнята е, глади ви сакото.
Хайде, по-бързо. - Скъпи, имам само две ръце.
Някой идва.
Кой е? - Аз, Мария.
Видя ли те някой? - Карлино.
Той не се меси в чужди работи и няма да каже. Спокойно.
Казах й да идва рано, но живее далече...
Знам, но е опасно, мамо. - Работи у нас само няколко часа.
Но работи тук, нали?
Не казвай на баща си. Ще се притесни още повече.
Добро утро. Може ли... - Кажете. При кого идвате?
При г-н Алберто.
Няма да може - на легло е. Вероятно е настинал след вчерашния дъжд.
А госпожицата? - Госпожицата я няма - замина.
Замина ли? Къде? - За Венеция, с чичовците си.
Тръгнаха преди един час. - Не остави ли бележка за мен?
Последната маса е свободна. - Благодаря.
Извинете, но директорът каза, че не може да останете тук.
Искате да кажете... да се преместя?
Не да се преместите, да се махнете оттук.
Защо? - Откъде да знам!
Искам да говоря с г-н директора.
Не мога да те пусна... - Хайде, върви!
Съобщи му, че ще отида при него.
Ужасно съжалявам, момчето ми, но не зависи от мен.
Нарежданията са си нареждания!
Решението не е мое. - Така ли?
Лично аз бих се радвал такъв добър студент, а и баща ви ми е приятел.
Имате и бъдеще в литературата... Между другото, как е поезията?
Още ли пишете стихове? - Не!
Вижте...
Аз...
Не се сърдете, но аз... - Знам. Имате семейство.
Всички в Италия имат семейства.
Съжалявал, но имал семейство.
Бедният, разбирам го. Нищо не зависи от него.
А как е Алберто? - Горе-долу.
Добър ден!
Идва да учи. - Чудесно, хубаво си направил.
Защо е дошъл? - Ще учи.
Много добре!
А защо е дошъл? - Ще учи, мамо.
А, добре, добре...
Заповядай. Тук има маса и книги...
Върху каква тема пишеш? - Ранната поезия на Енрико Панцаки.
Един от най-интересните му периоди.
Той принадлежи към кръга на Карлучи. - Така е.
Тук ще откриеш всичко, което го има и в обществена библиотека.
Дори много рядко срещани неща. Най-важните произведения са тук.
Благодаря. Чух, че разполагате с рядко издание на Карлучи.
Да, някога ще ти го покажа. Ще бъда отвън.
Ако имаш нужда от кафе, лимонада...
... или пък съвет, извикай ме. Веднага ще дойда.
Погледни ги тия? - Кои?
Частните ученици. Веднага си личат. По-различни са от нас.
А нещо ново във Ферара? С кого се виждаш?
Кога ще се върна ли? Бих искала още утре.
Но трябва да си завърша дипломната работа.
До Пасха? Кога се пада тази година?
Не, няма да мога по-рано.
Струва ми се, че цял век не съм те виждала...
Какво има? - Нищо, Микол. Добре съм, наистина.
Всъщност, изгарям от нетърпение да те видя.
Да, така е. Но няма причини да се безпокоиш.
Получих рентгеновите снимки. Няма никакви изменения.
Казах, че няма място за притеснения.
Утре ще ти се обадя по телефона, ако това ще те зарадва.
Добре. Обещавам ти.
Накъде са тръгнали тези войници? - Към назначенията си, предполагам.
Купи си вестници. - И списания.
Ще изчакам до утре. Предпочитам френските издания.
Струва ми се, че тук ще има свободни места.
Ернесто, ето тук!
Опитай се да поспиш тази нощ. Моля те!
Изключено. Няма да мигна докато не прекосим френската граница.
Това е за теб. Харчи ги разумно.
Не разрешават да изпращаме големи суми зад граница. Тъй че - умната!
Хайде, отивам да следвам, а не на война!
Всичко ли взе? - Да, всичко е тук.
Кой ще каже, кой знае що значи Едно?
Един е Бог, който обитава небесата.
Кой ще каже, кой знае що е Две?
На Мойсей скрижалите са два! Един бе, Един е!
Един завинаги ще бъде! Един е Бог, който небесата обитава.
Кой ще каже, кой знае що е Три?
Трима са нашите патриарси. Авраам, Исаак и Яков.
На Мойсей скрижалите са два. Един бе, Един е!
Един завинаги ще бъде! Един е Бог, който небесата обитава.
Кой ще каже, кой знае що е Четири?
Ало.
Ало?
Кой е?
Кой беше? - Никой.
И на мен се обаждат посред нощ.
Всяка вечер, вдигам слушалката, а отсреща - мълчание.
Какво искат? Кои са?
Ало!
Ти ли звъня преди малко и не се свърза?
Защото мълчаха в слушалката.
Какво? Изненада?
Що за изненада?
Добре, не можеш ли да ми подскажеш малко?
Хайде! Що за мистерия! Добре, веднага идвам.
Един е Бог, който небесата обитава!
Здравей!
Толкова се радвам, че те виждам! - Кога се върна?
Днес следобед, заедно с чичо.
Извинявай. - Защо се извиняваш?
Не трябваше да се втурвам да те посрещам. Аз съм си виновна.
Колко е красив снега. Във Венеция, почти не се задържа сняг.
Ако знаех, че тук е толкова много...
Какво е това? - Сгодих с. Не си ли чул?
Шегувам се. Наистина. Подарък от Алберто за Пасха.
Хайде да се качваме, ще се разтревожат.
Почакай.
Няма вече. - Хареса ли ти изненадата?
Хареса ти, нали?
Толкова е мил, веднага дойде. Мисля, че се е досетил.
Наистина бях любопитен. - Имам още една изненада.
Мисля, че знам каква е. Дипломира се. Честито, Микол!
Няма защо да ми я честитиш - не ми я връчиха с похвала.
Валери настояваше, но немският професор не искаше и да чуе.
Представяш ли си, изпитваше във фашистка униформа.
Имаме гост.
Щастлива Пасха! - Заповядай!
Влизай, Джорджо! - Настанявай се. Седни до мен.
Джорджо, защо не минаваш по-често. Алберто е все сам.
Радвам се, че ще празнуваш Пасха заедно с нас.
Нямате представа колко се радвам, че Алберто ме покани.
Дори не знаех, че Микол се е върнала.
За наше щастие се върна днес. Толкова тъжно е тук без нея.
Стойте мирни, момчета! Не мога да дишам.
Алберто ни е говорил много за вас. - Приятели са от детинство.
Как върви дипломната работа? Не си ползвал библиотеката.
Като мине Пасха, пак ще дойда.
Ще успееш ли да я защитиш през юли? - Кой знае...
Трябва да я защитиш, преди да са издали закон,
че красивите стихове... са арийски.
Каква красив кристал. За какво се използва?
Дъщеря ми го донесе от Венеция.
Според нея, предсказвал бъдещето, но мисля, че се шегува!
И какво предсказва? - Много неща.
Попитах дали ще успея да се върна в училище, и ми бе отговорено: "Не".
А когато попитах Никол ще се омъжи ли...
Отговорът не беше много ясен.
Третото, предсказа, че ще има война.
Продължителна война,
която ще причини много болка, и то не само на нас - "негрите"...
И накрая, в заключение,
каза, че силите на доброто ще победят.
Да?
Синьор Джорджо е тук... Влезте.
Влизай, хайде.
Не се страхувай, не е грип. Просто съм настинала.
Седни, искам да поговорим.
Какво четеш? - Кокто. Нали е много шик!
И все пак, не може да се сравни с книгите, които четяхме като деца.
"Тримата мускетари", "Двайсет години по-късно", помниш ли?
"Война и мир" - истинска литература. При това не по-малко шик.
Представях си стаята ти по съвсем различен начин.
Как си?
Долу-горе. - Слушай, Джорджо...
Искрено съжалявам, че ще те наскърбя. Наистина.
Но нека не опорочаваме спомените ни от детинството.
Така ще е по-добре.
Щом забелязах, че отношенията ни се развиват в нежелана посока,
че се прокрадва нещо фалшиво, объркано и много опасно,
а трябва да признаеш, че е така... аз избягах.
Точно това е причината да замина за Венеция.
Направих го заради теб. За да не те лъжа.
Не! Невъзможно е!
Но защо? Защо да е невъзможно?
Не!
Спри!
Недей, моля те! Стига!
Престани! Някой може да влезе!
Дръж се прилично!
Стани, моля те! Не мога да дишам.
Защо плачеш? Няма никакъв смисъл.
Няма? Защо да няма смисъл?
Банята е там. Целият си червен. Измий си лицето.
Кой може да е? - Това е Йор. Пусни го да влезе.
Ела тук! Качи се, хайде!
Добричкият ми той! Мирувай.
Да, аз съм. Нямам грип.
Колко си ми глупав. Хайде, ще ти се обадя утре.
Кой беше?
Сега ме остави, моля те.
Да ти се обадя ли утре? - Не, няма да се чуваме повече.
А и смятам, че не бива да идваш.
Никога? - Да, моля те.
Така е най-добре. Всъщност и за двамата, повярвай ми.
Сбогом?
Сбогом.
Буден ли си? - Да, татко.
И аз позакъснях тази вечер.
Искаше ми се да глътна малко чист въздух... Но имаше много хора.
Защо не спиш?
Да не се е случило нещо? - Не, нищо.
Прочете ли писмата на Ернесто? - Да.
Защо не отидеш при него в Гренобъл за няколко дни?
И без това трябва да му пратя пари, преди да е станало твърде късно.
Какво искаш да кажеш?
Нищо. Ако ще правиш нещо - прави го бързо. Нали?
Колкото до мен, бих заминал и утре. - Чака се с дни за френска виза.
А за да набавя пари... ще се наложи да продам акциите.
Трябва да внимаваме. Малко трябва да ни обвинят в нещо.
Не им липсва въображение. - Френската виза не е проблем.
Но ще ме пуснат ли оттук? - Защо да не те пуснат?
Не сме стигнали още дотам.
Ще е добре за теб, ако напуснеш Ферара за известно време.
Лека нощ. - Лека нощ, татко.
Не им стигат 19-20-годишните, та искат и от нас да правят войници!
Наслужил съм се. 18 месеца бях в Африка.
Преживях маларията и дизентерията. Нека си намерят някой друг!
Къде сме сега? - Минахме Новара.
Добре си, щом работиш във "Фиат". Как ще се бием без вашите пушки?
Не е така. И от нашите има мобилизирани.
Дано поне ме оставят в Италия. Моля се да не ме засилят в Африка.
В Африка използвахте ли отровен газ? - Разбира се.
Хей, макаронаджии! Да живее свободата!
ГРЕНОБЪЛ
Много ти е хубава брадата! Как си?
Добре съм. Разправяй, как са татко, мама, Фани.
Добре са!
Колко войници само! Какво се говори, ще има ли война?
Така се говори. Има и много италианци.
От Леви, Торино, Пиперно от Рим. Всички са от политехническия.
По-късно ще те запозная с тях. - В Италия смятат,
че Франция и Англия в последната минута ще направят компромис.
Значи нищо не знаят. Трудно е да предполагаш, след като не знаеш.
А на какво можем да се надяваме на този етап?
Не ме питай.
Много говорят за тези "Щуки". Наричат ги "самолетите на победата".
И те са като другите. - Може ли солта?
Извинете, какво означава този номер? - После ще ти кажа, Джорджо.
Спомен от Дахау. В Италия чували ли сте за Дахау?
Не? Жалко. - Какво е Дахау?
"Хотел" в гората.
Стотици бараки с една тоалетна, а стаите са без баня.
И всичко е заобиколено с бодлива тел.
Обслужващият персонал е от СС.
Вместо картонче с номера на багажа, жигосват ти го върху ръката.
Неизличим спомен от гостоприемството им.
Гости на Дахау са евреи, комунисти,
социалисти като мен, всякакви неудобни елементи.
С други думи...
онези, които нацистите наричат "отрепките на човечеството".
Измъкнах се жив оттам, защо бях страхливец.
Казах им, че съм станал нацист.
Простете, брат ми не знае нищо за това.
Е, сега вече знае!
Наистина ли искаш да се върнеш? - Да.
С Ферара ме свързват много неща. Не мога да ги загърбя.
Довиждане. - Сбогом, Ернесто.
Джорджо! Колко време мина! Къде беше?
Не те виждам във Финци-Контини. - Вече не ходя там.
A Микол... как е?
Същата си е. Пълна е с енергия и надежди.
Но не и Алберто. Никъде не излиза. Затворил се е в стаята си.
Но теб ще се радва да те види!
А Адриана как е?
Не се виждаме повече. Смесените бракове са забранени.
Сгоди се за едно момче от Болоня. Поне така ми казаха.
Може би така ще е по-добре и за двама ни. Най-вече за нея.
Нека да се видим някой път. - Да, ще се видим.
Впрочем, отдавна не си минавал. Как си? Жени ли?
Защо, питали са за мен ли? - Алберто се обажда няколко пъти.
А Микол? Какво прави? - Превежда от английски.
Играе тенис и никъде не излиза.
Сякаш извън тази градина не се чувства сигурна. Като брат си.
Е, какво ще правим? Да се поразходим!
Или предпочиташ публичен дом, или на кино?
Клоуни! Долнопробни глупаци. - Стига!
На какво толкова се смеете?
Глупак! - Ще те науча аз, еврейско копеле!
Ще те убия, само да те пипна!
Голям глупак си!
Благодари се на твоя Бог, че този боклук не знае какъв си!
Много добре стреляте! Не пропускате ли?
Защо, искаш да опиташ ли? - По-кротко!
Неслучайно казват: "Бързата работа - срам за майстора".
Какво ви дължа?
Първият път всеки може да улучи! Опитайте пак.
Когато го разстилаш, да е равно. Това е задължително!
Джорджо! - Извинявай, Микол.
Не исках да нарушавам забраната ти. Но този път аз искам нещо да ти кажа.
Значи си останал във Ферара?
В известен смисъл.
Веднъж минах с колелото и надникнах през зида.
Играехте на корта заедно с Малнате.
Сигурно си разбрала, че с него станахме приятели.
Радвам се да го чуя.
А сега, нали каза, че искаш да ми казваш нещо. Слушам те.
Просто исках да дойда и да те видя. Това е.
Обичам те.
Досега не съм изпитвал такова чувство.
И знам, че няма да го изпитам в бъдеще.
Но аз, аз не те обичам!
Любовта е за хора, които са готови да страдат.
А ние си приличаме като две капки вода.
Можем ли да страдаме, да се разкъсваме на парчета?
Не.
Все едно да се любя с брат си.
С Алберто.
Ние с теб сме като другите хора.
За нас двамата, най-важното е...
Това, което си струва... Как да се изразя....
... е да помним нещата от преди. Да съхраним споменът за тях.
Не е ли така? - Може би...
А може и да е нещо по-просто.
Може би не те привличам физически. Не виждам какво друго.
Не говори глупости.
Какво общо и това? - Как да няма!
Просиш си комплименти, добре го знаеш.
Или може би... - Какво?
Може би си влюбена в някой друг.
В живота ми няма друг мъж. Би трябвало да го знаеш.
Няма значение кой е. Всеки може да бъде.
Защо да ти го казвам?
Дори не успях да те убедя да ми позволиш да те обичам.
Виждаш ли колко съм безпомощен.
Ако нещо не е в ред...
... вината е само моя.
Няма да идвам повече.
Никога няма да се върна в тази градина.
След един час Дучето ще произнесе обръщение към нацията.
Италианци, фашисти,
чуйте съобщение за едно историческо събитие.
Дуче!
Стига!
Какво се е случило?
Очакват Италия да се включи във войната! Дучето ще говори.
Кажи нещо!
Джорджо, ти ли си? Здравей. Жив ли си, къде се изгуби?
Добре, ще се видим. Не, в неделя е късно.
Трябва да замина. Мобилизираха ме.
Да, няма мърдане.
Трябва да се явя в пункта в Болоня.
Само се моля да не ме пратят в Русия.
Добре. До скоро.
Защо не отидеш ти?
Не искаш ли да ги видиш? - Не мога.
Да не сте се скарали с Микол?
Преживях голямо разочарование.
Не можеш да си представиш и тя колко те харесва.
Никой не смее да каже нищо против теб.
Алберто също те обича и обожава.
Не ме радва нито че ме харесват, нито че ме обожават.
Според мен, грешиш.
Каквото и да се е случило между теб и Микол,
трябва да запазите приятелството си.
Извинявай за любопитството, но успя ли поне да я целунеш?
Само веднъж...
По-добре да не говорим за това.
На фона на това, което става наоколо,
направо съм смешен с моите любовни терзания.
Ето, че и ти заминаваш.
Ще ми пишеш ли понякога? - Дори ще се виждаме.
Докато съм в Болоня, ще прекарвам неделите във Ферара.
Стана късно. Тръгвам. Трябва да стана рано сутринта.
Желая ти повече късмет!
И аз на теб! - Да, и на мен ще ми трябва.
И се пази!
Говори радио Лондон.
Съветските войски вършат чудеса отбранявайки Москва.
Нацистката армия се натъква на ожесточена съпротива.
Сталин...
Ти ли си, Джорджо?
Да, татко.
Знаеш ли, че вече е 2 и 25? - Разхождах се.
С твоя приятел от Милано? - Да.
Какво казаха по радиото?
Нацистите са стигнали до Москва.
Руснаците твърдят, че могат да ги спрат, но се съмнявам.
Мисля, че ще ги спрат.
Ако не успеят...
... свършено е с всички ни.
Джорджо.
Как вървят нещата между теб и Микол?
Извинявай, че те разпитвам, но ние с майка ти мислим,
че не вървят добре. - От това по-лошо...
не могат и да бъдат.
Всичко свърши.
Да, мога да си представя колко си разочарован.
Въпреки това, повярвай, така е по-добре.
Както беше тръгнало, трябваше да се сгодите.
А един годеж означава сватба.
Представяш ли си да се жениш точно сега?
А и, извинявай, но като семейство, те са хора от друго тесто.
Не са като нас. Различни са.
А колкото до Микол, какво да ти кажа.
Може би те привлича именно заради високото си социално положение.
Ще го преживееш.
Всичко ще мине.
И то по-бързо, отколкото си мислиш.
Мога да си представя какво ти е в момента.
Но донякъде ти завиждам.
Защото, ако човек наистина иска да научи нещо в този живот,
то той трябва да умре поне веднъж.
И по-добре да умреш, когато си млад и времето е пред теб,
за да оздравееш и да почнеш отначало.
Жестоко е да обръщаш нова страница на старини. Може и да не успееш.
Нямаш време да почнеш от нулата.
За моето поколение, времето свърши. Грешките ни имат трагични последици.
След месец-два ще стъпиш на крака, все едно, че нищо не е било.
Дори ще се радваш.
Ще се чувстваш обогатен... помъдрял.
Да се надяваме.
Радвам се, че ти го казах. Поне ще ми олекне на сърцето.
А сега си лягай. Имаш нужда от сън.
Ако мога, и аз ще подремна няколко часа. Лека нощ.
Лека нощ, татко.
Отиди при Алберто? - Не мога, татко.
Не знам как да го излъжа.
Младежо! Защо не си опитате късмета?
Не, благодаря.
Май те познавам?
Преди тази проклета война, често идвахте с вашия приятел.
Беше и мой приятел. - Mалнате?
Да, Малнате.
Убиха го в Русия.
А ти, как успя да се спасиш? - Не ме мобилизираха - евреин съм.
Евреин?
Изчезвай оттук! - Защо?
И питаш! Преследват ви. Подбират ви от улиците!
Веднага се махай, хайде!
Ако питаш мен, 8 часа са много за един комендантски наряд!
Господин Латес?
Да. - Съжалявам, елате с нас.
Веднага ли? - Обикновена формалност.
За няколко минути... Ако обичате.
Стой!
Избяга нататък!
Стой!
Отворете.
Насам!
Върви в другата стая.
Финци-Контини, професор Ермано. - Аз съм.
Финци-Контини, Олга.
Аз. - Артон, Реджина Херера.
Финци-Контини, Алберто.
Почина преди седем месеца.
Финци-Контини, Никол.
Микол!
Асколи, Леви. - Тук.
Латес, Магда. - Тук.
Латес, Луиджи. - Тук.
Анкона, Олга.
Асколи, Елиза...
Това е за Монтанари. - Да тръгваме.
Пуснете ги да минат!
Всички, които чуха имената си, заедно с новодошлите...
Занеси това на Монтанари... Да дойдат с мен. Стройте се!
Моля.
Да вървим!
По-живо!
Вървете.
Спрете!
Направете място.
Заповядайте.
Влезте вътре.
Г-ца Финци-Контини, свършихте ли? - Да.
Довиждане.
Микол!
И вие ли сте тук?
Всички сме тук, но ни разделиха.
Мен ме задържаха вчера вечерта. - А Джорджо?
Него - не. Само мен.
Трябва вече да е далече, заедно с Фани и жена ми.
Дано да са успели. - Дано!
Къде ще ни изпратят? - Знам ли?
Молете се поне нас да ни оставят заедно.
И да сме близо до Ферара.
Превод СИНЕАСТ и Цветелина Николова
Редактор, субтитри и тайминг СИНЕАСТ ®