Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NA TEMELJU KAZALIŠNOG KOMADA ARTHURA SCHNITZLERA
Dolaziš?
Nema šanse, prekasno je. Za pet minuta je prozivka.
Idite onda! Ulizice! Kada ćete produžiti vojnu obavezu?
Idite samo! Patrioti!
-Kako su proste te žene! -Ma pusti! Dođi.
Georgese!
Hej, Georgese!
Hej, ne vidiš dobro?
Oh, pa ti nisi Georges.
Zamalo su me pregazili. Mogao si reći da to nisi ti!
Što, da nisam ja?
-Pa, Georges. -Ja se zovem Georges.
Ne zoveš se samo ti Georges.
Mislila sam da je to jedan dečko iz Ploubaleca.
Gdje je taj Ploubalec?
U Finistèreu. Ja sam odande.
Prokletstvo!
Zar misliš da izgledam kao netko iz Ploubaleca?
Što si htjela od svog Georgesa?
To mi je poznanik od tamo, prije nego što sam došla u Pariz.
-Jesi li već dugo u Parizu? -Godinu dana.
-A kurva? -Također godinu dana.
Kako samo ličiš na Georgesa!
Oh, dosta je bilo! Možda on liči na mene. Hajde, bok!
Nego, reci… hoćeš li do mene? Bolje je nego u vojarni.
Možda, ali prozivka će biti uskoro. A nemam ni lipe. Bok.
Dođi. Za tebe će biti besplatno jer ličiš na Georgesa.
Ah, pa ti si ta djevojka o kojoj mi je Buzard pričao!
Tko je Buzard? Ne poznajem ga.
Oh! To si sigurno ti.
Zar nisi ponekad na terasi Omnibusa?
Da, i?
Pa, ta djevojka je iz caféa Omnibus.
Buzard ju je pokupio, ona je otišla kod njega.
Nije mu htjela ništa naplatiti.
A Buzard je baš ružan!
Često mi je govorio o tome, nije mogao vjerovati.
Znaš, pokupila sam nekoliko njih u Omnibusu.
Misliš da bih se sjetila!
Ali ako je taj tvoj Buzard ružan, onda to nisam bila ja. Ili, nije bio on.
Dakle, idemo?
Vidi, vidi, sad ti se žuri kad znaš da je besplatno.
Imam prozivku za pet minuta, pa maniri…
-Gdje živiš? -Na deset minuta.
Šališ se? Predaleko je.
Sviđaš mi se, ali izgubit ću subotnji dopust budem li se glupirao.
Dođi u subotu! I tada će biti besplatno!
-U redu. Daj mi svoju adresu. -Oh, nećeš doći.
Ma hoću, kažem ti! Koja gnjavaža, već si mi se prilijepila.
Gade mali! Zna on da ima lijepo lice!
Hajde, stani malo!
Dođi kraj zidina kad već ne idemo kod mene.
-Oh, znaš, ja i priroda… -Ma dođi, znam jedan mali kutak.
Hajde.
Trava ipak miriše lijepo!
Voljela bih imati ljubavnika poput tebe.
Učinio bih te previše ljubomornom.
Ja ih moram stalno mijenjati.
Možda će ti uz mene proći želja za njima.
Nije bilo većeg džentlmena od Georgesa
kad me je upoznao na farmi mojih roditelja.
Tri mjeseca nije spavao s drugima jer smo se sviđali jedno drugom.
Moram priznati,
stvarno je nešto sviđati se tako nekome.
Skoro je jednako lijepo kao i voljeti.
Prokletstvo, zakasnio sam!
Ah, zapamtit ću dobro tu tvoju romansu!
Popušio sam za subotu.
Mogao bi barem reći hvala.
Da, dobro. Pusti me da odem.
Hej! Jedan franak je previše, ali daj mi barem deset centi.
Deset centi? Ma kako da ne!
Onda mi bar daj cigaretu!
Na što ja tebi ličim? Na papka?
A moj izlazak u subotu koji će propasti, zar ti to nije dovoljno?
Gubi se, škrtice!
Kopile jedno! Razbojniče!
Ah… Lijepa vam je ta francuska vojska!
Ako time misle spasiti čast zastave…!
Ah… može si je zabiti u leđa, svoju osvetu!
Gospodin Patriot!
Dakle, preskačemo zidove, prijatelju?
Odradit ćete mi 15 dana!
Prijatelj Vojnik i ja
Uvijek smo skupa
Naravno da smo obojica Rodom iz Arrasa
Glavnog grada Pas-de-Calaisa
I kasnije u životu
Često ćemo reći, istina je, u puku
Radili smo orgije
Dobro smo se proveli
Guba!
Pažnja, treća runda.
Ispočetka.
Ah, bravo.
Nokaut.
Vi ste, dakle, jaki!
U zmajevima sam.
-Hoćemo li plesati? -Da.
-Često dolazite ovdje? -Ne, prvi put.
Obično izlazim u Wagramu, to je moje susjedstvo.
Imam sastanak s prijateljicom koja dolazi ovdje često.
Dakle, prava je sreća da smo se sreli.
Zaista?
Gadovi iz vojarne su mi oduzeli dozvolu za izlazak.
Kako ste onda izašli?
Čemu služe zidovi?
Zato smo ih izgradili, da se po njima veremo.
Zaboga! Ja se nikad ne bih usudila!
-Što ako sretnete ađutanta? -Sigurno neću!
Imam sreće.
Nešto mi je govorilo da apsolutno moram doći večeras.
-Stvarno? -Znao sam da ću Vas upoznati.
Sudbina.
Ja sam užasno sentimentalan. Zar Vi niste?
Gle, evo moje prijateljice.
Pazi, pazi!
A da joj se javimo?
Zdravo.
Ja sam stari prijatelj… Vaše prijateljice.
-Kako se ono zovete? -Germaine.
Germainein stari prijatelj.
A prijatelji prijatelja,
i naši su prijatelji.
Kako se zovete?
Rose.
E pa to svakako nije banalno ime.
-Mogu li Vas častiti pivom? -Dođi.
Oh, gazde su imale goste na večeri.
Bila je hrpa posuđa.
Srećom da me kuharica pustila da odem.
Dakle, ljepotice, da Vam ponudim to pivo?
A što je sa mnom?
Pa i Vi, naravno. Za koga me smatrate? Za prostaka?
Ah, žene, kunem se, kako su sumnjičave!
Dođite ovuda, gospođice Rose. Ovaj stol odgovara.
…da ponovno vidim na tren Naše staro ljubavno gnijezdo
Konobaru!
…Prošli su daleki dani u molitvi
Možda se još uvijek sjećate toga?
Konobaru, tri piva.
Ah, koliko smo se voljeli
Ne, radije mali radler za mene.
Od siječnja do kraja prosinca
Nitko ne zna koliko smo bili sretni
Tako blizu neba u našoj sobici
Ah, kako smo se samo voljeli
Jeste li Vi sentimentalni, gospođice Rose?
Ah… Ludo je koliko sam ja sentimentalan.
Ali kako je daleko plavi san
Iz moje mladosti
Ah, kako smo se samo voljeli Kako smo se samo voljeli nas dvoje
Čim bi nam sunce dopustilo
Kako bismo pokazali koliko smo sretni
Grlili bismo se nedjeljom na prozoru
Ah, kako ćemo se voljeti Kako ćemo se voljeti nas dvoje
Zamijenit ćemo ljubav nježnošću
I živjet ćemo plavi san
Ah! Ova nikada da prestane!
Uskoro ćemo plesati, u redu?
Stvarno volite toliko plesati?
S Vama, da.
Oh, sjajno! Polka. Idemo?
-Jeste li za ples, gospođice? -O da.
Vani smo?
Nisam više znala gdje sam.
O da.
Ah, dobro će nam doći malo svježeg zraka.
Toliko volim plesati da se nikad ne bih zaustavila!
Nije bilo ni jedne tako slatke kao ti na cijelom balu.
Jeste li ih sve probali?
Ma, dobro, to se osjeti dok plešeš.
Vidi samo, baš ste drski!
Polako, otkinut ćete mi gumbe!
I usput, mogli biste mi persirati.
Misliš?
Ne poznajemo se dovoljno dobro da bismo prešli na „ti“.
Upravo to, moramo se upoznati.
A što radimo trenutno?
Ne volim da mi se obraćaju s „ti“ odmah.
Zaboga. Nije odmah. Plesali smo tri puta.
Ne! Ne, gospodine Georgese. Ne, prebrzo je.
Budite pristojni.
Zaboga, netko bi nas mogao vidjeti.
Čuj, dođi vidjeti nešto, zabavno je.
Ima tu jedna napuštena kuća.
Ali ne, gospodine Georgese!
Što to radite?
Vratimo se među ljude.
Ma što ćemo s ljudima?
Ne!
Gospodine Georgese!
Oh! Da sam znala!
Ah, Bože!
Tako si meka…
Kao maslac…
Ne vidim ti lice.
Ha? Što, moje lice?
Pa dakle, lijepa moja, ne želiš valjda ostati ovdje cijelu noć?
Pomozi mi da ustanem.
Hajde.
Hop.
Oh, Georgese…
Što je opet Georges učinio?
Ti si bezobraznik, ha?
-Hoćeš li me natjerati da patim? -Naravno.
Pričekaj malo.
Slušaj,
molim te, budi dobar.
Ja jesam dobar.
Ali ipak si mogu smotati jednu. To ne sprječava osjećaje.
Samo me zagrli čvrsto.
Kao malo prije.
Tako je mračno.
Vratimo se tamo. Bit će svjetlije.
Sada više ne želiš mrak?
Reci mi barem da me voliš.
To se govori djevojkama.
-Zar ti nisam to dokazao? -Da, ali treba također reći.
Uh, kako su žene samo komplicirane!
Slušaj, smiješno je to što sviraju. To je polka „Mirettes“!
Zar me nećeš poljubiti još jednom?
Tamo će biti previše svjetla.
Dobro.
Eto. Hajde, dođi da plešemo sada.
Ti još uvijek želiš plesati?
Pa, da, malo! Zbog toga sam preskakao zid.
Ja moram kući.
Moj gazdarica je prava krava.
Ne želi da se vratim poslije 23 h.
Pa sam mislila da ćeš me otpratiti doma.
Da te otpratim doma?
Pa da. Tužno je vratiti se doma sam.
Gdje žive ti tvoji majmuni?
U blizini Les Invalides.
Ah, pa u redu onda, to mi je usput.
Da, ali moja prozivka je tek u ponoć.
Osim toga, tvoja prijateljica nas čeka.
Sada će na nju doći red?
Pa, što? Budi ljubazna.
Pozvao sam je, zar ne?
Oh, sranje. Eto ti, jesi li sretna? Propustili smo polku „Mirettes“.
Ah, te žene!
Oh da, super, opet je sviraju!
Ah, vidi, gospođica Germaine!
Ovaj ples je za mene.
Dopuštate li?
Ako želiš da te otpratim kući, pričekaj me.
Ok, čekat ću te.
Naruči pivo.
Ah, žene.
Siguran sam da Vi niste takvi, gospođice Germaine.
-Jeste li za ples, gospođice? -Ne, hvala.
Ne želim više plesati večeras.
„Dragi moj, nedjelja je.“
„Sigurna sam da se ti zabavljaš u ovom trenutku.“
„Ja sam sama. Kuharica je izašla.“
„A gazde su otišle na selo.“
„Tu je samo njihov sin,
koji priprema jedan ispit.“
„Tužno po ovom lijepom vremenu.“
Tužno…
po ovom lijepom…
vremenu.
Uđite.
Gospodin Alfred je zvonio?
Ah da… Da, Rose, zvonio sam. Kako mi je…
Možete li zatvoriti prozorske kapke?
Da… svježije je kad su zatvoreni.
U redu, gospodine Alfrede.
Ah, kako smo se samo voljeli
Kako smo se samo voljeli nas dvoje
Čim bi nam sunce dopustilo
Kako bismo pokazali koliko smo sretni
Grlili bismo se nedjeljom na prozoru
Ah, kako smo se samo voljeli Kako smo se samo voljeli nas dvoje
Naši susjedi su i na zvuk naših milovanja
Bili ljubomorni
Šteta za njih
Iz naše mladosti
Gospodin Alfred je zvonio?
Ah da.
Rose,
ima li konjaka u kući?
Svakako, gospodine Alfrede. Ali vjerojatno je pod ključem.
Ah da, tako je, nedjelja je.
Ne znam više gdje sam.
Gospodin Alfred previše radi.
Gospodin Alfred bi se trebao malo opustiti.
Rose, donesite mi čašu vode.
Dobro, gospodine Alfrede.
Hvala, Rose.
Pustite da teče dugo, neka bude svježa.
Dajte mi.
Oh, oprostite.
Ah, iscrpljen sam.
Koliko je sati, Rose?
Uskoro će 16 h, gospodine Alfrede.
Četiri sata?
Hvala, Rose.
Izvolite.
Gospodine Alfrede?
Slušajte, samo sam razmišljao o tome, ali svejedno je važno.
Profesor još nije došao?
Čula bih da je zvonio.
Ah, čudno je. Obično uvijek urani.
Osim ako nije zvonio kad je gospodin pozvonio.
Rose, dođite ovamo.
Gospodine Alfrede.
Ne, bliže.
Da, bliže.
Tu, tako.
Eto, mislio sam…
Što, gospodine Alfrede?
Radi se o Vašoj bluzi.
Crna je, zar ne?
Crna je.
Jako, jako, lijepa crna.
-Zimi je plava. -Da, ali ljeto je.
Znači, crna je.
Ljeti je vrlo vruće.
Jesu li to mali gumbi?
Da, gospodine Alfrede.
To su mali gumbi.
Ali…
ne smiju se otkopčati, gospodine Alfrede.
Ma, zašto ne?
Glupo je imati zakopčane gumbe, zar ne?
Gospodine Alfrede…
Kako imate bijelu kožu, Rose.
Gospodin Alfred mi puno laska.
Ali moram zakopčati svoju bluzu.
Ne, ne odmah. Bilo bi pretužno.
Ne, ne, nemojte to raditi.
Imate li ljubavnika, Rose? Ljubavnika koji…
Ne, gospodine Alfrede.
Zašto uzdišete dok mi to govorite?
To nije normalno.
Tako ste lijepi… nezdravo je!
Oh… slatke male cipele.
-I čarape! Crne, zar ne? -Gospodine, ako netko zazvoni?
Baš nas briga!
Uopće nas nije briga!
-Tko bi uopće zvonio? -Vaš profesor.
Profesor? Ah…
Za ono malo što me nauči! Osim toga, znate, upravno pravo
nije toliko korisno u životu.
Dok Vaše noge…
Ah… Vaše noge.
Odavno Vas gledam, Rose.
Niste primijetili?
Jesam.
Kad ste posluživali, ponekad,
nagnuli biste se da promijenite tanjure.
Vaš bi trbuh okrznuo moja leđa.
Znali ste to?
Uostalom,
uvijek sam se povlačio što dalje unatrag.
Jeste li primijetili?
Više nisam znao što radim.
Čak sam i jednog dana odgovorio „Da, gospođice“ g. Poincaréu,
kojeg je tata pozvao na ručak.
Da ste samo vidjeli tatin i djedov izraz lica!
Više nisam mogao kontrolirati svoje pokrete.
Jeo sam svim onim što mi je došlo pod ruku.
Čak sam jednog dana
počeo jesti svoju juhu vilicom za ribu.
Jeste li primijetili?
O da, gospodine Alfrede. Dobro smo se nasmijali dolje u kuhinji.
Vaši zubi… Ah, Rose, kad se smijete, imate takve zube!
Kao i svi ostali, gospodine Alfrede.
Ma ne, ne kao svi ostali!
-Sjednite, da ih bolje pogledamo. -Past ću, gospodine Alfrede!
Izgledamo glupo kad sjedimo.
To je tako smiješna pozicija.
Pod pravim kutom.
Umjetna je. Bolje lezite.
-Bit će prirodnije. -Ne, ne, gospodine Alfrede.
-Ma da. -Ne…
Nikad ne bih vjerovala da ste tako zločesti.
Ne…
Ne, ima previše svjetlosti, gospodine Alfrede.
Ma ne, to Vam se samo čini. Gotovo je pao mrak.
Znaš, vidio sam te i prije.
Ima jedna špijunka iznad vrata tvoje sobe.
Jednom sam se popeo dok si se kupala.
Oh, gospodine Alfrede…
Kako je to zločesto.
Ma ne, nemoj to govoriti. Bilo je vrlo lijepo.
Gospodine Alfrede! Gospodine Alfrede! Što ako netko zazvoni?
Nećemo otvoriti, to je sve.
Ah! I to pred Vašim ocem?
-Tata! -Tamo.
Ah, Rose…
Rose…
Gospodine Alfrede…
Nije samo to u pitanju, zar ne?
Volite li me barem malo?
To je profesor.
Ne mogu sići otvoriti u ovom stanju.
Otići će podučavati ustavno pravo negdje drugdje.
Možda sam bio malo…
malo…
Ne, gospodine Alfrede.
Ono prije nije bila istina. Imali ste već ljubavnika, zar ne?
Da, gospodine Alfrede.
Ne brinite.
I ja sam to pomislio.
Naravno, morat ćemo biti vrlo oprezni zbog moje majke.
Obećavam Vam da ću od sada izbjegavati biti nasamo s Vama
kako se ne bi ponovilo.
Nekad se prepustimo zanosu, znate…
Žao mi je.
Rose?
Stvarno ste šarmantni, i osim toga…
vrlo dobra djevojka.
Ali, sve ovo je među nama dvoma.
To važi i za Vas i za mene.
Naravno, gospodine Alfrede.
„Mislim…
na tebe.“
„Jesi li mi, barem,
vjeran?“
„Sophie, Sophie, Sophie,
morate prihvatiti da se vidimo nasamo.“
„Sophie, Sophie…
„Sophie, Sophie…“
Sophie, Sophie, Sophie, draga moja.
Ma ne, ne odmah, to je previše. Sophie, znao sam da ćete doći… Ne.
Tako sam se bojao da… Oprostite, oče.
Trebate li išta?
Ne, hvala, gospođo.
Ponekad, kad se čovjek useli…
No… stojim Vam na raspolaganju.
Stvarno ste ljubazni. Hvala Vam. Ali vidite, sve sam donio.
Diskretna sam, ali…
Ako Vam mogu biti od koristi…
Ne, ni od kakve koristi.
Stara vještica! Po cijeni po kojoj iznajmljuje, mogla bi se bar sakriti.
Ne, ne, ne!
Ne, ne. Za mene je.
Ah, Sophie!
Oh, Alfrede, umirem od straha.
-Oh, onesvijestit ću se. -Ne, ne. Ne ovdje.
Kod mene.
Dođite i onesvijestite se kod mene.
Kamo me vodite, Alfrede?
Sjednite, Sophie.
Sjednite.
Hvala Vam.
Oh, Alfrede…
Alfrede, pustite me da odem, preklinjem Vas.
Gdje sam ja to?
Kod mene.
Živite li ovdje već dugo?
Ne, ne tako dugo.
Zar ne želite skinuti šešir?
Ma što Vam je, Alfrede?
Rekla sam Vam da ću ostati samo pet minuta.
Skinite barem svoj veo.
Imam dva.
Pa, oba onda.
Imam pravo gledati Vas.
Znači, malo Vam je stalo do mene, Alfrede?
Sophie…
Uh, kako je ovdje vruće.
Ljeto je.
Odlazim…
Ja… odlazim.
Skinite šešir.
Odlazim…
Alfrede, odlazim…
Oh… stavite pribadače na kamin.
Poslije ih je teško naći.
Što je bilo, Alfrede? Jeste li se uboli?
O ne.
Ma ne, Sophie.
-Nikad niste izgledali tako lijepo! -Alfrede, obećali ste da ćete biti dobri.
-Tako je vruće u ovoj sobi. -Skinite rukavice.
Ah da, moje rukavice.
Ah, stavite ih kraj šešira.
A sad, zbogom, Alfrede.
Odlazim.
Oh ne, Sophie.
Oh, Alfrede…
Alfrede, što ste mi to učinili?
Napisala sam Vam dugačko pismo.
Nisam ga dobio.
Nisam ga poslala.
Tu sam Vam napisala da neću doći.
Ne razumijem samu sebe, Alfrede. Imam muža, kćerkicu.
Oh, Alfrede…
Oh… kako je to grozno, prokleti smo.
To je to, zar ne, prokleti par?
Ne znam.
-Još jedan poljubac. -O ne.
Posljednji onda.
O ne. Ne na usta.
Oh, Alfrede, ako me volite, morate me pustiti da odem.
Oh, moj šešir.
Ima još jedna soba tu pokraj?
Da, malo.
Kako to mislite, „malo“?
Zapravo, želim reći…
Kakva je to soba, Alfrede?
Pa… Neka vrsta dnevne sobe.
Oh. Imate puno gostiju?
Ne, uopće.
Ali u slučaju da…
Alfrede, zakunite mi se u nešto.
Kunem se.
Ne… Ne, ništa.
Dajte mi čašu vode i onda odlazim.
I pustite slavinu da curi, neka bude svježa.
Prokletstvo, nema vode.
Da ne biste radije malo porta?
Samo malo onda.
Jedno piće za oproštaj.
Idem po vadičep.
Naravno, nema vadičepa.
Sranje,
sranje, sranje.
Ma što to tamo govorite sami, Alfrede?
Da sam nesretan.
Da je život pretežak.
Da je pustinja u kojoj ne susrećemo nikoga i gdje ništa ne možemo naći.
Sranje, sranje, sranje!
Sranje!
Alfrede, što ste to učinili?
Nespretni pokret.
Ne znam više što radim.
Život je tako kratak, Sophie!
Oh! Alfrede, to nije razlog.
Uništit ćete mi frizuru. Alfrede, čeka me moja sestra.
Ima vrućicu.
I ja imam vrućicu.
Jednu,
jedinu, onu pravu.
-Oh, Alfrede. -Onu koju osjetimo samo jednom.
Alfrede, toliko ste mi obećavali da ćete biti pristojni.
A ja sam Vam povjerovala!
Ovdje ima toliko svjetlosti, Alfrede.
Ma što to radite, Alfrede?
Kamo me vodite?
Tamo pokraj je mračnije, ljubavi moja.
U drugoj dnevnoj sobi?
To je soba, Sophie.
Soba.
Oh, Alfrede, da sam znala…
Oh, Alfrede, što mi to radite?
Alfrede!
Oh, Alfrede, rekli ste mi da je to dnevna soba.
Oh, kako je to loše, Alfrede.
Oh ne, ne na krevetu.
Ne na krevetu…
Oh, Alfrede, mi koji smo se samo viđali na misi…
Ili na klizalištu.
Dođi brzo, Alfrede. Hladno mi je.
Imaš li svoj sat?
Dolazim, ljubavi moja.
Mora da te previše volim.
Da, to je to, mora da te previše volim. Bio sam kao luđak.
Bio sam napola lud već nekoliko dana.
Imao sam neki… predosjećaj.
Ne muči se, dragi.
Tako si nervozan…
Smiri se.
Uostalom, razumljivo je.
Da.
Jesi li čitala Stendhala?
Stendhala?
Da.
Psihologija ljubavi.
To je jedna Stendhalova knjiga.
Ne.
Ali zašto me to pitaš, dragi?
U toj knjizi ima jedna vrlo značajna priča koju prepričava Stendhal.
Je li?
Kakva priča, dragi moj?
Povijest okupljenih časnika konjice.
I?
Dakle, ti časnici konjice prepričavaju
svoje ljubavne pustolovine.
I svaki objašnjava ono što je osjetio prvi put
sa ženom koju je najviše volio.
I svi, baš svi priznaju da se sa tom ženom
dogodilo upravo
ono što se meni danas dogodilo.
-Stvarno? -Čini se da je to klasika.
Ali, svejedno, dragi, zakleo si mi se da ćeš biti dobar.
Molim te, ne zbijaj šale.
Ne zbijam šale.
Čak smatram da je ta Stendhalova priča vrlo informativna.
Do sada sam vjerovala da se to događalo samo starim ljudima
ili onima koji su previše popili…
Ma to nema nikakve veze.
To je pitanje jačine osjećaja.
Ne, ono najljepše u Stendhalovoj povijesti
ono je što na kraju ispriča jedan od časnika konjice.
Kaže da je proveo šest noći…
ili tri noći, više se ne sjećam,
s mladom ženom koju je želio tjednima,
i da su sve te noći
oboje proveli
plačući od radosti.
Oboje?
Da, oboje.
Jako je lijepo, zar ne?
Da, jako.
Ali ima i onih koji ne plaču, zar se ne slažeš?
Da, ali ovo je poseban slučaj.
Bila je to iznimna ljubav.
Stvarno? Ja sam razumjela da Stendhal želi reći
da su svi časnici konjice, u ovim okolnostima…
Oh, rugaj se, rugaj se.
Lakše je to nego razumjeti.
Ni ne razmišljam više o tome.
Nemoj ni ti više, dragi moj.
Barem nećeš početi plakati?
Ah, vidiš, opet počinješ.
Ma ne, dragi moj.
Tako sam sretna.
Sjećaš li se našeg prvog razgovora?
Rekao si mi…
Rekao si mi: „Bit ćemo dva anđela“.
Pa, mi smo dva anđela.
Koliko je sati?
Ne znam.
Kako ti je mekana koža.
Ma ne, Alfrede. Sad je prekasno.
Moja sestra je bolesna.
Obećala sam da ću je posjetiti.
Anđeli…
Trebali smo biti anđeli…
Još uvijek čitaš?
Naštetit ćeš očima.
-Jesi li završio svoje novine? -Ne, ali nema ništa zanimljivo.
Definitivno živimo u vremenu bez povijesti.
1914. bit će godina kada se ništa nije dogodilo.
STENDHAL O LJUBAVI
Idemo spavati, dragi moj.
Što to čitaš?
Oh, neku bajku,
u kojoj se također ništa ne događa.
Tako si dražesna.
Zračiš nekako posebno večeras.
Večeras?
Da.
Znaš li da sam još uvijek zaljubljen u tebe?
Mislim da ponekad zaboravim.
Nekada to treba zaboraviti.
Stvarno? Zašto?
Jer, da smo još uvijek zaljubljeni jedno u drugo, onda
bi brak bio nešto… nesavršeno.
Ha?
Da tijekom ovih pet godina braka, ponekad nismo zaboravili
da smo zaljubljeni, pa, ne bismo to više ni bili.
Misliš?
Siguran sam.
Brak nije samo veza.
Treba imati plan za budućnost.
Dakle, ukratko, stavio si svoju strast u kutiju,
a otvaraš je pomalo ponekad.
Ono što sam želio reći bilo je mnogo poetičnije.
Ali nešto tome slično.
Tako si ljupka.
I imaš tako djetinjast način izražavanja.
Stvarno si ljupka večeras.
Ne znam zašto.
Ni ja, dragi moj.
Onda si, budući da me smatraš posebno ljupkom večeras,
ako dobro razumijem, odlučio otvoriti kutiju?
Bože, kako si smiješna!
Ti si stvarno najdivniji stvor kojeg sam ikad upoznao!
Priđi bliže.
Stavi glavu na moje rame.
Razumij me,
brak je sveta stvar.
A mi muškarci
ponekad zaboravimo njegov smisao
zbog pustolovina koje smo imali prije nego što smo vas upoznali.
Jer u biti…
s kojim smo stvorenjima imali posla?
Ah da, s kojim stvorenjima? Često sam se to pitala.
Oh, jadnim stvorenjima, vjeruj mi.
Ali nemojmo bacati kamenje na njih.
Svakako su bile korisne.
Ne znate za jad koji te nesretne žene tjera na grijeh.
Ali one se uvijek sve prodaju za novac?
Ne, nije to ono što želim reći.
Ne govorim samo o… materijalnoj bijedi.
Također postoji…
Kako reći? Moralna bijeda.
Na neki način, nepotpuna ideja
o tome što je dobro, a što loše. To je to.
Ali dogodilo mi se s vremena na vrijeme
da ih sretnem na ulici, u restoranima.
Nisu mi se činile tako nesretne. Stalno su se smijale.
Ali kakvim smijehom!
Ne smiješ zaboraviti, malena moja,
da su ta stvorenja osuđena svojom prirodom
da padaju sve niže i niže.
Njihov pad nema granica.
Možda je lijepo padati tako.
Kao u snovima.
Sophie! Kako samo možeš reći takvo što?
Pričaj sa mnom.
Pričaj mi o tome. Volim kad mi govoriš o tome.
O čemu?
O tim stvorenjima, o ženama koje čine grijehe.
Ma, što je tebi, Sophie?
Oh… obećao si mi, na početku našeg braka,
da ćeš mi jednog dana ispričati sve što si radio u mladosti.
Zanima te to?
Zar mi nisi muž?
Nije li pošteno da znam sve o tebi?
Napokon… mladenačka prošlost lako se zaboravlja, malena moja.
Bilo bi to poput skrnavljenja.
Ma ne, ma ne. Nećemo ništa skrnaviti.
Reci mi, Henri, koliko si žena držao u naručju
kao što mene trenutno držiš?
Zaboga, Sophie, neugodno je…
Ne znam…
Oh, zaboga, Henri! Obećao si!
Ne bi trebala postavljati takva pitanja.
To je stvarno na granici neukusnog.
Zaboga, ti,
tako čedna mlada žena, tako dobro odgojena.
Dobro sam odgojena u salonima,
ali nas dvoje smo sada sami u krevetu.
Ali to je naš bračni krevet.
Ali tako bih voljela znati.
Zaboga, Sophie, neću ti valjda sada opisivati…
Ti si moja supruga!
Sjeti se da naša mala djevojčica spava u susjednoj sobi.
Ali ja bih rado dobila i dječaka.
Sophie…
Pričaj mi o drugima! One… Ne…
Je li među njima bilo i udanih žena?
Kakvo je to pitanje?
Želim znati!
Sigurno postoje takve udane žene.
Znam, ali bih voljela da mi netko, tko ih je upoznao, ispriča o tome.
Pa, reci mi, Sophie, ti ne poznaješ nijednu takvu ženu?
Udanu ženu koja…
Ma ne, dušo. Samo me… Intrigira me.
Malena moja,
ne možeš ni sanjati kakav je život tih nesretnica,
uhvaćenih u mrežu laži, niskosti, perfidnosti i opasnosti.
Naravno.
Ah, kako skupo plaćaju tu jadnu sreću.
Skupo plaćaju to malo…
Zadovoljstva.
Kako to misliš zadovoljstva?
Kako možeš to nazvati zadovoljstvom?
Pa moraju imati malo.
Bez toga ne bi to radile.
Bar jedan kratki trenutak… opijenosti.
O da…
Opijenosti.
To je sramotno, naravno.
Ali priznaj da si već imao takvo iskustvo
među svim ostalima.
Pa, da, imao sam.
Ali to je bilo moje najtužnije iskustvo.
Tko je to bio?
Reci mi. Poznajem li je?
Ma što je s tobom?
Henri, je li to bilo… davno?
Davno prije našeg vjenčanja?
Ne pitaj me ništa više, molim te, ne pitaj me ništa više!
Jako si je volio?
Molim te, ne govori mi o tome.
Volio sam samo jednu ženu: tebe.
Može se voljeti samo čistoća…
iskrenost. Hm?
Osim toga, ona je mrtva.
-Stvarno? -Da.
Glupo je reći, ali imam dojam da sve te žene umiru mlade.
Misliš?
-Što? -Henri?
Što?
Je li zadovoljstvo opasno?
A ako se jako voli muž,
može li se također umrijeti?
Malena moja! Moje nedužno…
Kako si slatka. Tako malena!
Oh, kako si svježa! Tako…
Ma ne!
Ma ne…
Ne umire se, siguran si?
Upravo suprotno.
Brak je nešto vrlo zdravo.
Oh, Henri…
Da si uvijek…
ovako zaljubljen…
Što bi se dogodilo da sam uvijek…
Želim reći da bih onda znala da me voliš.
Ne možemo uvijek biti ljubavnici u braku.
Zašto?
Ti nisi samo neka žena koja mi se sviđa.
Ti si i pred društvom moja žena.
I ne bih volio da moja ženu, čak i sa mnom…
da, čak i sa mnom…
Razumiješ? Uporabila si prije riječ „zadovoljstvo“.
Pa to je nešto drugo.
Misliš?
To je sasvim sporedna stvar.
Tiče se jednog djela nas koji nije…
Napokon, koji je… koji je manje…
kojem ne bismo trebali posvetiti…
Kako da kažem?
Život je ozbiljna stvar, malena moja.
A zadovoljstvo je samo poslastica.
Oh, kasno je.
Volim poslastice.
Do sad ste služili u salonima.
Mislite da znate svoj posao. Greška! Još ga ne znate.
Tu je i dalje ono što je mladima najteže naučiti:
služiti u privatnim salonima.
Što je privatni salon? To je mala soba u koju netko,
koji ne želi biti prepoznat ili ometan, pozove jednog ili više prijatelja.
Rekao sam: „Prepoznat ili ometan“.
Iako bi mogao biti poznat, posluga ne prepoznaje.
U prvorazrednoj ustanovi, nije na posluzi da prepoznaje.
Što je?
Za trenutak ću Vam dati riječ.
Klijent u privatnom salonu, bio on s prijateljima…
ili, ne budimo licemjeri, sam…
s damom,
željet će iznad svega da ga ne ometate.
Međutim, potrebno je da klijent jede. On je tu zbog toga.
Kako se čini.
A da bi jeo,
moramo ući da mu donesemo jela.
Tu psihologija stupa na scenu.
Za trenutak ću Vam dati riječ!
Opće pravilo: čim zazvoni,
idite.
Reći ćete mi: „Prije pola sata su završili sa školjkama,
što to rade?“ Odgovor:
to nije vaša stvar.
Rade što žele.
-Ali čim zazvone, skočite! -Uh…
Zašto me stalno prekidate?
Dvanaestica već pet minuta neprekidno zvoni, gospodine Alberte.
Trebali ste mi prije reći, budalo!
Niste mi dali da govorim!
Oh, oprostite, gospodine. Oprostite.
Imam 30 godina iskustva u ovoj profesiji, prijatelji moji,
i ovo je iznimka od pravila.
Jedinstveni slučaj ove vrste.
Pozvonili su, a nije trebali ući.
Gospodin je sjedio na zvonu.
Tvoje usne imaju okus šlaga.
Oh, moje usne su uvijek nježne.
Jesmo li ti to već rekli?
Što ti misliš?
Koliko te je muškaraca već poljubilo u usta?
Prvo, nisam brojala.
A drugo, zašto me to pitaš?
Ako ti kažem, nećeš mi vjerovati.
Zašto ne?
Dobro. Pa, onda pogodi.
Ne znam. Ne bih te želio naljutiti.
Da vidimo… 20?
Zašto ne i 100?
Čime me to smatraš?
Istina, još si jako mlada.
Deset?
O, očito da djevojku koja dopušta da joj se priđe na ulici i koja vas prati
u privatni salon smatramo sposobnom za svakakve strahote.
Jesi li ikada bila u privatnom salonu?
-Želiš da ti kažem istinu? -Da.
-Stvarno?
Da, ali ne onako kako misliš.
S prijateljicom i njenim zaručnikom, za Mardi gras. Eto.
Ah, da… svejedno, ne bi bilo strašno da si sa svojim ljubavnikom…
Pa da, ne bi bilo strašno, ali nemam ljubavnika.
Ipak me nećeš navesti da povjerujem da ti…
Ne, pa…
Nemam ga već šest mjeseci.
Stvarno?
Tko je on bio?
Jedan čovjek.
Rugaš mi se.
Je li ti on bio prvi?
Da.
I moram ti reći: ličio je na tebe.
A ako želiš znati, zato sam te odmah slijedila.
Imao je pogled…
Taj čovjek je mogao raditi sa mnom što je htio.
I ostavila si ga?
Ne.
Vratio se u inozemstvo.
Bio je stranac.
-Još šampanjca? -Nikako, moram ići.
Kako će se majka samo ljutiti na mene!
Živiš li s majkom?
Očito da živim s majkom. Što ti misliš?
I…
A tvoj otac?
Umro je odavno.
Ali, živiš li sama kod majke?
Šališ se? Ima nas petero: dva dečka i još dvije djevojke.
Pa dođi onda sjesti malo pokraj mene.
Sjedni.
Dakle, ti si najstarija?
Ne. Ja sam druga po redu. Prva je moja sestra Léonie koja radi u cvjećari.
A što ti radiš?
Ja sam kod kuće.
Zaista?
Potrebno je da netko bude kod kuće radi malih.
Moja majka također radi.
Što kažeš svojoj majci kad se kasno vratiš doma?
Snalazim se.
-A večeras, što ćeš joj reći? -Da sam bila u kazalištu.
Ideš li često u kazalište?
Da, moj brat je frizer. On frizira gđu Réjane.
Ah, frizer… Važno je biti frizer.
Nemoj mi onda razmrsiti kosu.
A tvoj drugi brat, što on radi?
Ide u školu. Želi biti učitelj.
-Zašto mi postavljaš sva ova pitanja? -Jer me zanima.
I imaš još jednu mlađu sestru?
Da, oh, ona je dijete.
Ali tu malu moram nadzirati.
U školi su prefrigani!
Ona nema ni 12. Nećeš mi vjerovati ako ti kažem
da sam je neki dan zatekla s jednim dječakom.
-Shvaćaš? U dobi od 12 godina. -S 12 godina? Oh…
„Oh“, baš tako!
To je zastrašujuće!
Nema više djece.
Jadna moja malena.
Evo, popij malo šampanjca.
Izvoli.
A ti, koliko imaš godina?
Devetnaest.
Moja draga…
Moja malena…
To je divno.
Upravo sam shvatio da je to predivno.
-Što je divno? -Ti.
Ti, ti, ti!
Nisi mi čak ni rekao kako se zoveš.
André.
-O sranje. -Što?
-Tako mi se zove ujak. -Pazi ti to!
Što ti je opet sada, jadna moja mala?
Tražim svoje bisere.
Strgao si mi ogrlicu.
I kad samo pomislim da se sada, nakon 30 godina karijere,
još uvijek moram pitati treba li ući kad zazvone.
Što Vam je, prijatelju?
Igrate se Indijanaca?
Donesite mi račun, molim Vas.
Oh… znaš li koliko je sati?
Ne, ali ti ćeš mi reći.
Pola dvanaest.
Stvarno?
E pa… baš me briga.
A tvoja majka?
Što, moja majka? Što s njom?
Ništa.
Ispričala si mi laži maloprije?
Navikla je da se vraćaš kući kasno navečer.
Reći ću da sam bila u kazalištu.
Ako te zamoli da joj prepričaš komad?
Nisi baš dobar lažov, ne?
Mogla bih ti držati lekcije za tvoju ženu.
-Za… za moju ženu? -Hm.
Zar nisi oženjen? Oh…
Sigurno si oženjen.
Zbog čega to misliš?
Imam dojam.
Htio bih znati što. Nemam vjenčani prsten.
Moje oko! U džepu prsluka ti je.
Stalno provjeravaš da ga nisi izgubio.
Bi li ti jako smetalo
da sam oženjen?
Dobro…
Više bih voljela da si slobodan.
Znaš,
život je baš briga što bismo mi više voljeli.
U svakom slučaju, ne bi se oženio sa mnom…
Kaješ li se kad pomisliš na moju ženu?
Pa, znaš, tvoja žena sigurno radi isto što i ti.
Zabranjujem ti da tako nešto govoriš!
Zaboga! Postoji ipak vrsta primjedbi koje nemamo pravo…
Eto vidiš, oženjen si!
Slušaj, sviđaš mi se, sviđaš mi se jako.
-Stvarno? -Da, da.
Želim te opet vidjeti. Često.
-A ja? -Što ti?
Bih li ja željela?
Čekaj…
da se zapitam.
Da. Mislim da mi se malo sviđaš.
Samo što, razumjet ćeš, za to
moram biti siguran u tebe.
Ne mislim samo moralno.
Ali mislim…
Zapravo…
Razumiješ?
Jer s mojom profesionalnom i privatnom situacijom,
nikad neću imati vremena da te nadgledam.
A znam muškarce koji bi čisto iz zabave, tek tako,
bili vrlo sposobni da te jedne večeri…
-U privatnom salonu. -U privatnom salonu ili…
-Ne prekidaj me. -Neću.
Pokušaj me radije razumjeti. Kao prvo, pravilo broj jedan je jednostavno:
nikad ne odgovaraj ako ti priđu na ulici.
Nastavi hodati.
Ako inzistiraju, ubrzaj korak.
Iznad svega se nikad ne zaustavljaj pred izlozima trgovina.
Iskoristit će priliku da ti se obrate.
Samo će to čekati da ti priđu.
Ako odgovoriš, čak i neku banalnost, mislit će da imaju dozvolu za sve.
A ako, na nesreću, pada kiša,
on će iskoristiti tvoju smetenost zbog pljuska,
i ponuditi ti svoj kišobran do svog auta. Naravno, trebaš odbiti.
Uništi svoju odjeću, malena moja, bez oklijevanja.
Dobro znaš da ću ti kupiti drugu.
Ali prije svega, ne prihvaćaj njegovu ruku.
Oh! Vi žene koje želite zavesti
Tragate, tragate, tragate
Ujutro i navečer
Uzalud trošite kako biste im udovoljili
Sate pred ogledalom
Elegantnost, nestašna gracioznost, Pogled
Iskren uzdah
Baršun, parfemi i krinolina
Ništa nije bolje od jednog „tko zna“
Gospođa Arthur je žena
Koja je navela da se govori, govori, Dugo govori o njoj
Bez novina, bez ičega, bez reklame
Imala je gomilu ljubavnika
Gospođa Arthur je žena
Koja je navela da se dugo govori o njoj
A sada ću vam otpjevati „Fijaker“, od gospodina Xanroffa.
Ova žena ima nevjerojatan talent.
Uvijek uživam u tome da joj plješćem.
I ja, jer su Vam za to vrijeme ruke zaokupljene.
Oh Bože, kako ste zabavni!
Znate da je rijetko
upoznati tako zabavnu djevojku kao što ste Vi na ulici?
I ja to sebi kažem.
-Znate što bismo trebali učiniti? -Ne, ali Vi ćete mi sigurno reći.
Umjesto da slušamo „Fijaker“, koji nije pjesma za mlade djevojke,
trebali bismo ući u moj automobil,
i otići popiti pićence kod mene, ha? Samo nakratko.
Bez šale, imate automobil?
Baš ste originalni.
To je jedan De Dion.
Četrdeset konja.
I svi oni stanu unutra?
…pregažen je
Iz fijakera izlazi dama i kaže
„Cahin, caha, hu, dia, hopa“
Iz fijakera izlazi dama i kaže
„Sjajno, Leone! To je moj suprug“
Više se ne trebamo skrivati
Cahin, caha, hu, dia, hopa
Više se ne trebamo skrivati
Daj kočijašu sto sua
Divna. Divna si.
Ti si Pariz. Ti si sam Pariz.
Pa tu ste pogriješili, ja sam iz Argenteuila.
Nema veze, ti si svejedno Pariz.
Uh, kakav je samo nered kod Vas!
Tko Vam čisti?
Imam sobara iz Kine.
Ali oni imaju vrlo poseban način za sređivanje.
Samo premjeste predmete.
Zadovoljni su ako su napravili nered negdje drugdje.
Takva je Kina.
Kod Vas se ne vidi previše.
Radim samo u polumraku.
Ali te preslatke oči će se naviknuti.
Te preslatke oči neće imati vremena.
Zašto?
Ovdje sam samo nakratko. To smo rekli, zar ne?
Skini svoj šešir, lutko.
Za tako kratko?
Tako.
Trebaš se malo odmoriti.
Nisam umorna. Došli smo autom.
Oh… Ne sjediš dobro u tom egipatskom naslonjaču.
U vrijeme Ramzesa II tu se sigurno udobno sjedilo,
ali naše su se zadnjice otad predomislile.
Evo, smjesti se tu, lutko.
I kao slučajno, kauč.
Vrlo zanimljivo.
Žene vam ponekad ponude stolice,
ali muškarci uvijek kaučeve.
Ma u čemu je problem? To je samo kanape.
Hajde.
-Stavi glavu tamo, na naslon. -Ali nisam nimalo umorna.
Ma jesi. U tvojim godinama moraš biti oprezna.
Kladim se da nemaš ni 20 godina.
-Devetnaest. -Devetnaest godina.
Devetnaest je kritična dob. Hajde, opusti se.
Divna!
Ma ona je divna!
Napravit ću nešto od ovog malog stvorenja. Ha?
Izvadite ću je iz njezine ljuske,
ugladiti, preobraziti je.
Kao Pigmalion.
Čuješ li me? Pigmalion!
Bit ću tvoj pigmalion.
A da niste ponekad malo luckasti?
„Luckast.“
„Luckast, luckast, luckast.“
Kako je to divno, „luckast“.
O, kako je divna. Stvarno divna.
Da vidimo, gdje sam li stavio porto? „Luckast!“
Reći ću to Anni de Noailles, bit će oduševljena.
„Luckast.“ Evo ga, porto.
Pravi si slatkiš.
Jesi li žedna?
Ne.
Nisam žedna, gladna sam.
Koja gnjavaža! Radije bih da si žedna.
Ovdje nikad nema ništa za jelo.
Pitajte svog Kineza.
On samo zna pripremati lastavičja gnijezda,
a sada stvarno nije sezona. Dođi, sjedni, dušo moja.
Dođi.
No, to je vrlo dobra ideja.
Poslat ću ga kod Laruea
i donijet će nam lijepu finu večericu.
Ah, ali ja sam htjela malo salame.
Oh! Salama.
Ma kako je samo divna.
Apsolutno divna. Salama. Dođi sjedni, dušo moja.
Dođi ovamo.
Poslat ćemo po salamu kod Laruea.
Kakvu će samo grimasu napraviti!
Kako je to sve smiješno.
No, imam jednu ideju.
Što ako jednostavno nas dvoje odemo tamo?
Gdje?
Kod Laruea, na večeru.
Ne, ne. Ne želim nikamo ići.
Ne bih željela nabasati na nekog poznanika.
Poznaješ li toliko ljudi?
Ne toliko, ali dovoljno je sresti jednog
pa da bude katastrofa.
Tko si ti,
mala misterijo?
Ha?
Ma kako je lijepa. Dolazi iz dobre modne kuće.
Tko ti je poklonio?
Prijatelj, ha?
Siguran sam da imaš vrlo ozbiljnog prijatelja
i da je on taj kojeg se bojiš sresti kod Laruea.
Tanagra! Ti si mala tanagra, a već pripadaš nasilniku.
Kakav je?
On je netko puno manje luckast nego Vi, u svakom slučaju.
Biznismen. Bože, kakav užas!
On je biznismen.
Siguran sam da je biznismen.
Biznismeni su užasno dosadni.
Ti si jedna mačkica.
Malena mačka,
i uopće ništa ne znaš.
Ali možda si primijetila,
da kad se čovjek usredotoči na zarađivanje novca,
onda skroz zaglupi.
Pa i Vi imate novca.
Da, ali sa mnom nije ista stvar.
Ja ga ne zarađujem,
ja ga kradem.
-Ne, bez šale, zar ste lopov? -Skoro.
Ja sam spisatelj.
Ah, spisatelj!
Pa da, i pomislila sam koliko papira imate!
Ovo je nevjerojatno, divno.
Pariz… Pariz…
-Pariz, kakav grad pun iznenađenja! -Ah… ne vidim kakve veze to ima.
Pa, draga moja, ja sam svjetski poznat.
Mogao sam dobiti Nobelovu nagradu da su me se sjetili.
Napokon, što, hm?
Veliki krivac, Žena i ljubavnik,
Zmija koja plače.
-Ne zvuči ti poznato? -Ah! Da! Zmija koja plače!
Ah! Vidjela sam ga. Kako je lijepo, ha?
Oh, kako sam ridala!
Da, pa, to je moje djelo.
-Vi ste, dakle, napisali to djelo? -Da. Pa naravno.
Recite mi zašto se, na kraju, taj gad od Armanda ne oženi njome?
Nakon sve patnje koju je zbog njega pretrpjela.
Ah, previše si dobra.
Previše dobra.
Malena moja.
Moja mačkice.
Moja mala prostakinjo.
Ah, kad bih ponovno postao jednostavan,
postao opet djevac kraj tebe.
Ma Vi ste stvarno ludi!
Želite ponovno postati djevac?
Ništa ne razumiješ, ništa ne razumiješ,
ona ništa ne razumije!
Kako je to dragocjeno, od neprocjenjive je vrijednosti.
Ha?
Slušaj, imam jednu ideju.
Natjerat ću te da se baviš kazalištem.
Da.
Tako glupa kakva si…
…sigurno si jako talentirana, ha?
Zar se nikada nisi željela baviti kazalištem?
U školi smo se, s prijateljicama, zabavljale glumeći komade, ali…
Ali… ali što?
Ja ću te voditi.
Ja ću te obučiti.
-Ja ću te oblikovati. -Da, ali nježno!
-Što, nježno? -Oblikovati me.
Skroz ćete mi izgužvati bluzu.
Oh, kako je slatka.
Kako je slatka kad ništa ne razumije.
Ali ja sam govorio u moralnom smislu, draga moja.
Ako je moralno, onda se može obaviti i s veće udaljenosti.
Zašto?
Zar ti nije lijepo ovako sabijenoj uz mene?
Ja već gorim dok te držim ovako…
nježno.
Iako ne radim ništa.
Da. Dobro je kad ništa ne radite.
Ništa osim topline…
Lijepo je.
Istina je.
Da, ali muškarci samo žele da vas pritisnu uz sebe.
Samo…
Samo što, malena moja?
Muškarcima ruke lutaju unaokolo
pa se moraš braniti i na kraju se mičemo.
A zapravo je lijepo bez micanja.
Ja, da imam ljubavnika…
Da imaš ljubavnika…
Htjela bih da me dugo drži u naručju bez pomicanja.
Vidiš, večeras je po prvi put moje srce sretno.
Razumiješ?
Veliki zli vuk, koji uvijek pojede Crvenkapicu…
Tko zna sanja li i on o nečemu drugom?
Ha?
Jedno malo, novo srce koje se tako daje,
to je tako rijetko.
Ne dajem ništa, pazite.
Samo posuđujem.
Pravi si slatkiš.
Zašto ne želiš da napravim od tebe
veliku umjetnicu?
Pa, to je sigurno preteško.
Nije za mene.
Već sam lansirao dosta glumica u Parizu.
Imam izvanredan njuh za pronalaženje talenta.
A ti mi se, ne znam zašto,
činiš puna talenata.
Možemo pokušati, hoćeš li?
Pokušat ćemo odmah.
Dat ću ti da nešto pročitaš
i vidjet ćemo imaš li osjećaja.
Ha?
Hajde, skini haljinu. Skini haljinu odmah!
-Moju haljinu? -Umotat ću te u nešto!
Ne glumi se tragedija u kostimu. Hajde, hajde.
U kazalištu je najvažnija figura. Ha?
Figura.
Hajde, skini to. Skini haljinu.
Da, eto.
Tako.
Tako je dobro, mačkice moja. Tako.
Opet. Opet.
Tako.
Gotovo je.
Kako si vitka.
I lijepo oblikovana.
Prava glumica.
Zamotaj se ovim. Digni se.
Hajde, ustani.
Pogledaj.
Bit ćeš šarmantna.
Pogledaj.
Šarmantna! Ha?
-Ne ličim više na sebe. -Pa to više i nisi ti.
Nisi više ti, ti si…
Ti si Psiha.
Da, to je to. Ti si Psiha.
Dođi, mačkice moja. Dođi.
Slušaj, reći ću ti nešto.
Klasici… da vidimo…
Ah! Ne postoje samo klasici.
Ah, imaš toliko talenata.
Siguran sam da imaš puno talenata. To se osjeća. Ha?
Evo, čitat ćeš sasvim polako, i dobro razmisliti o onome što izgovaraš.
Ja ću ti čitati repliku.
Prokletstvo, to su stihovi!
Nema veze. Pročitaj ih kao da razgovaraš sa mnom. Ha?
Dobro, objasnit ću ti.
Psiha…
je mlada djevojka koju je Amor oteo.
Amor…
koji se pretvorio u čudovište.
Jesi li razumjela?
Dobro, počnimo. Ja ću biti Amor.
„Eto, ta zmija,
to nemilosrdno čudovište koje je proročanstvo za Vas pripremilo,
i koje nije možda tako zastrašujuće
kao što Vi to mislite.“
Hajde, čitaj. Na tebe je red.
„Vi ste, Gospodine, to čudovište kojim je proročanstvo prijetilo tužnim mi danima,
Vi, koji izgledate prije kao Bog, koji se nekim čudom
udostojao sâm me spasiti…“
Ali…
Ne razumijem sasvim dobro ono što govorim.
Nije važno. Nema veze, dušo moja.
Ti si lijepa.
Jako si lijepa.
Nije važno.
Hajde, mačkice moja.
Moja mala Psiho.
Moja mala tanagro. Moj Bože.
Moja mala prostakinjo.
Ja sam lud,
lud, lud za tobom.
Autor! Autor! Bravo!
Ne budi tužna, srce moje.
Kupit ću ti kazalište.
Mislila sam da više nisu zajedno. Prije dva tjedna bila je s Fulgusom.
Fulgus iz tvrtke s uljima?
Ne, njegov rođak. Onaj koji proizvodi šivaće strojeve.
I on je bio s onom malom Loulou iz Variétésa?
Tako je. Prije dvije godine, bili su zajedno.
-Ali ne više prije šest mjeseci. -Ali večeras jesu. To je činjenica.
-Da. -Želite li moje mišljenje? Nemoralno je.
Ili vrlo moralno. Više se ne zna s njima.
To je skandal.
Pojaviti se zajedno kad znamo da su se rastajali četiri puta.
I, pogledajte to, uzima joj ruku.
Sramotno.
Možemo ostaviti muškarca, ali onda s njim ne treba razgovarati više.
Vidiš, ja u ljubav vjerujem
jedino kad je u glazbi.
Mogla bih pokušati naučiti svirati neki instrument.
Idiote.
Znaš,
dobro smo učinili što smo ih sve ostavili u ovom malom bistrou u Les Hallesu
i došli ovdje proslaviti našu premijeru.
Nas dvoje sami.
Oh, ovi caféi su stvarno previše snobovski.
Samo se kod Maxim'sa čovjek osjeća uistinu kod kuće.
Da, malo je kaotično, ali ja to volim.
Osim toga, konobari su nas vidjeli kako rastemo, zar ne, Antoine?
Ja,
ja sam žena koja drži do navika.
Stvarno?
U svakom slučaju izgledaš pomalo izgubljeno.
A ako bi došla popiti nešto kod mene večeras?
Ha?
Znam na što ciljaš…
vukodlače!
Oh, Maximilienne…
Bilo je to tako davno.
Ha?
Imam dojam da ću te tek sad upoznati.
Imaš lijepo lice,
vrlo lijepo lice.
Pitam se kako si stvorena.
Pitaj to svoje prijatelje.
Oh, kako si cinična!
Šteta!
Ja se osjećam užasno sentimentalno večeras.
Ah, i ja, uostalom.
Ah, to mora da je zbog tih violina. Dođe mi da blejim.
Trebali bismo zabraniti Cigane.
Ma, kako je odvratno jesti.
Htjela bih se hraniti laticama ruže.
Misliš li da je jastog bio dobar?
To je kao sa ženama.
To je pitanje koje si uvijek postavimo prekasno.
U svakom slučaju, ako je jastog bio loš,
to je detalj koji će mi spasiti život.
Kad pomislim da neki plaćaju svoje mjesto sto sua da slušaju tvoje dosjetke!
Kad bi imali pojma kako mogu biti nezanimljive!
Hvala ti.
Postoje i oni koji plaćaju 100 sua da te slušaju kako ih izgovaraš.
-Kad bi samo znali… -Što?
Ništa. Ništa, obožavam te.
Nemojmo se svađati. Uništit ćemo našu večer.
Ah! Zdravo!
Kome se to tako umiljato javljaš?
-Grandsacu. -Oh! Grandsacu.
-Nije li to lijepo. -Oh, slušaj…
Dobro znaš da mi je Grandsac bio ljubavnik i da sam ga voljela.
Cijeli Pariz je to znao. Bili ste prilično smiješni s vašim scenama.
Svejedno, to je čovjek koji se htio ubiti zbog mene.
Je li s Épinglettesom dugo trajalo?
Mjesec dana u Monte-Carlu.
Trebalo mu je mjesec dana da se upropasti. I da izgubi moje poštovanje.
Zdravo, Veliko pseto.
Kad pomislim da se usuđuješ zamjeriti mi na Grandsacu,
kad si ti spavao sa svim sitnim glumicama Pariza.
Ne. Sa sitnim i s velikim također.
Nije bilo teže.
Ah! Hvala ti.
Dakle, svidio si se i jednima i drugima.
Počinješ blijediti oko rubova, draga moja.
Oko kakvih rubova?
Daš li tim curicama ikad ulogu koju im obećaš?
Ne radi se samo o ulogama.
Tu je i moj šarm.
Istina je, zaboravila sam kako je tvoj šarm poznat u Parizu.
Trebao bi praktički biti turistička
atrakcija.
A da odemo do mene?
Koga ćeš prevariti večeras kad budeš odlazila kući sa mnom?
Cijeli Pariz je ovdje.
I siguran sam, ali potpuno siguran,
da je tvoj sadašnji ljubavnik
također ovdje, zar ne?
Pogodi.
Reci neko ime.
Ali kako pogoditi, draga moja?
Trebao bi mi cijeli telefonski imenik.
Podlače!
Oh! Mjesec.
Ah, ti samo trebaš svoj projektor.
Oh, mora da je lijepo na selu.
Gle, dala si mi ideju.
Hajdemo u Senlis.
-Senlis? -Da.
Kod moje tetke.
Što ćemo joj reći?
Umrla je prije tri mjeseca.
I ostavila mi je malu kuću na selu.
Bit će božansko za naš ponovni sastanak.
Ležat ćemo u krevetu visokom kao slavoluk.
S velikim crvenim poplunom.
Ali nisam ponijela ništa, dragi.
Ma nema veze. Dat ću ti jednu od spavaćica moje tetke.
Jesmo li se upoznali 1908. ili 1907.?
Uh… Bio je to lipanj 1907., vjerujem.
Sjećaš li se Chambéryja s jagodom na terasi Tortonija?
Izlazila sam s audicije kod Bernsteina.
Pozdravio si me velikim zamahom šešira.
Nosio si mali zeleno-smeđi karirani sako.
Ti si nosila haljinu s engleskim vezom.
I te noći,
tako si me čvrsto grlio u kupeu
da mi je ostao crveni otisak na koži.
A onda sam izbrisao svaki taj mali otisak, jedan po jedan.
-A onda si mi napravio druge. -Hm.
Bila je to ljubav.
Prvi dan je bio izvanredan.
Imao sam dojam da otkrivam Ameriku.
Pa, reci samo,
Kristofore Kolumbo, te noći
nikako da završiš s otkrivanjem Amerike.
Ah, kakva noć!
Nismo silazili tri dana.
Trebalo je trajati cijeli život.
Zašto smo se rastali 15 dana kasnije?
Pa, ne sjećam se više.
Pa, ni ja.
Glupo je, zar ne?
Mogli smo se voljeti, nas dvoje.
Da, glupo je.
Mogli smo.
Što želiš? To nije jedino u životu.
Ne.
Pa, idemo spavati.
Smeta li te moje koljeno?
Ne.
Sviđa mi se.
Je li istina da sad hrčem?
Malo.
Sa mnom to nije važno.
Hajde, laku noć, dragi moj.
Laku noć, Jeanne.
Smiješno je.
Što je smiješno?
Nisi primijetio?
Upravo si me nazvao mojim pravim imenom.
Što Vi radite tu?
Ali kucao sam. Rekli ste mi: „Uđite“.
Nisam Vama. Bilo je to u snu.
Bio je to pekarev sin koji je kucao.
Donio mi je jedan vol-au-vent.
Ovdje sam već pet minuta. Mislio sam da imam dopust. Sada je 12,12.
Popodne?
Za mene je tek zora. Iscrpljena sam.
Molim?
Ali ne do te mjere da ne osjećam veliko zadovoljstvo što Vas opet vidim.
Priđite bliže, dragi moj grofe.
Priđite bliže.
Uzmite stolicu.
Naravno. Božanstveno ste glumili sinoć.
Ljudi oko mene bili su iskreno oduševljeni.
Bio sam kraj jednog prijatelja iz kluba, grofa Zakija.
Kako je samo pljeskao!
Nisam ga tako vidio da plješće još od ruskih baleta.
Vaše cvijeće je predivno.
Nikad nisam vidjela toliko orhideja odjednom.
To je jedino cvijeće koje toleriram.
Prvo, jer ne izgledaju kao cvijeće,
a drugo jer nemaju miris.
Potpuno se užasavam prirode.
Zamislite to!
Oh, kako ste daleko.
Sjednite na krevet.
Možda nije potpuno po bontonu,
ali zamolit ću Vas za dopuštenje da odložim svoju kapu.
Dat ću Vam ga.
Imate vrlo lijepe ruke.
Vrlo nježne.
A istovremeno snažne.
Hvala Vam, gospođice. Ja sam pijanist. Volim Debussyja.
Pobijedio sam i na nekoliko natjecanja u mačevanju sabljom.
Bila sam vrlo iznenađena i polaskana
kada su mi donijeli Vašu posjetnicu u kazalištu.
Sigurno je naporno za jednog mladića nositi teret prezimena kao što je Vaše.
Ne znam. Na sve se naviknemo.
-Dakle, svidjela sam Vam se u komadu? -Božanstvena.
Bilo je to, zapravo, prvi put da sam Vas vidio uživo.
Ali znao sam Vas po imenu, naravno.
Samo se o Vama priča ovih dana, kod Maxim'sa.
Pa sam bio znatiželjan…
A, osim Maxim'sa,
na što trošite svoje vrijeme, mladi starče?
Ja sam časnik, gospođice. U službi sam.
A vrijeme koje mi preostaje, okupirano je večerama kod Maxim'sa
s grofom Zakijem. To je sve.
To je sve?
Ali ima i žena, nadam se, na tim večerama?
Naravno, ponekad.
One koje je pristojno imati.
Ali većinom nas dvojica večeramo sami.
Grof Zaki i ja puno filozofiramo.
Ima izuzetno mračan duh.
Prvi ponedjeljak u mjesecu igra ruski rulet.
A ako je metak u cijevi?
To je to.
Nema više čekanja sljedećeg ponedjeljka.
-To je užasno opasno. -Prilično.
Posljednji put smo ubili jednog batlera kod Maxim'sa.
Čudne li razonode u mađarskoj vojsci!
A igrate li i Vi ruski rulet?
Ne, gospođice. Barun Zaki je slobodoumnik,
a ja sam pobožni katolik. Ta igra mi je zabranjena.
Ali ja riskiram svoj život na drugačiji način: na utrkama automobilima.
Bio sam drugi na Pariz-Madridu sa svojim Panhard & Levassorom, prošle godine.
Osim toga, imao sam puno dvoboja.
Život je definitivno dosadan kad ga ne riskiraš.
E pa, dragi moj!
Ja sam Vaš dragi?
Da!
Šokira li Vas to?
Definitivno je neočekivano, ali zabavno je.
Čemu Vas je Vaša mama naučila?
Vojvotkinja, moja majka, je umrla vrlo mlada, gospođice.
Tko se brinuo o Vama?
Odgojile su me stare dame, stari svećenici, a nakon toga,
Saint-Cyr, Saumur.
Da, shvaćam.
Svojevrsna disciplina i malo kontakta
s onim što Vi nazivate stvarnost života.
A ipak, imam sto godina, gospođice.
I ne vidim što mi preostaje da učinim na ovom svijetu.
-Putovati, možda? -Putovao sam, naravno.
Otac je želio da mlad vidim sve ono što je zanimljivo za vidjeti.
Naučio sam igrati kriket, lovio lisice u Sussexu, sa svojim rođacima Windsorima.
Vojvoda od Albe, moj ujak, upoznao me sa španjolskom umjetnošću.
Istina je da sam u Madridu posjetio malo muzeja.
Pokušao sam dokučiti ruski um.
Ili barem ono što se od njega da dokučiti.
Pio sam jako puno votke.
Istina je da Rusi ne razumiju ništa.
Ne, gotovo je s putovanjima. Sve sam vidio.
Gospođice, cilj ovog posjeta, za koji nisam htio da bude dug,
je bio da Vas pitam za čast
da večerate sa mnom večeras nakon kazališta.
Rado.
Čekat ću Vas
u svom kupeu, u prolazu. Bit će diskretnije.
Možda ćemo naći neko zabavno mjesto.
I, poslije, ako biste mi dopustili da Vas odvezem kući…
Priđi bliže.
Prešli ste na „ti“?
Da. Prešla sam na „ti“.
Slušaj me sada, moj mali grofe od Turlututua.
Nosiš jedno od najvažnijih prezimena Francuske.
Ti si mlad čovjek u žiži događaja.
Dubok si kao grob.
I nikad nisi jeo kuhano jaje osim kod Maxim'sa.
A, zamisli, ja sam Maximilienne de Poussy.
Sama sam izmislila to ime i ono pripada samo meni.
Ne znam čak ni objasniti odakle dolazim
jer bi bilo kao da ti govorim o mjesecu.
Ali, odakle god da dolazim, daleko sam dogurala.
Nema više potrebe da večeram u gradu
s mladićem punim love. Čak i ako je tužan i ugledan.
-Love? -Da.
Love, dušo moja!
Potražit ćeš to u rječniku s grofom Zakijem.
Dakle, ako dobro razumijem, odbijate moj poziv?
Izgledam li kad da odbijam nešto sada?
Samo što sam ja
manje komplicirana od tebe.
Ne mislim na sebe.
I, kad mi se nešto sviđa,
to mora biti odmah.
Ali, zaboga, gospođice, sada je 12,35.
Došao sam samo u kurtoazan posjet.
To definitivno nema smisla.
Treba napraviti atmosferu.
Presladak si.
Priđi bliže.
Jako mi se sviđaš.
Sviđaš mi se jer si tužan.
Zatvori oči.
Malim izgubljenim psićima
ja obično stavim povodac.
Kako dobro mirišeš.
Vidi, vidi,
i ti znaš reći „ti“.
Doviđenja, gospođice.
Čekat ću Vas večeras u prolazu, kao po dogovoru.
Ti mi se previše sviđaš. Nikad te više neću vidjeti.
VELEPRODAJA MASLACA I JAJA
Moja glava…
Ali što se dogodilo?
Ah da.
Imao sam sastanak u onom prolazu
s onom slavnom glumicom.
Ah! Sjetio sam se.
Čini se da me Zaki svugdje tražio.
Upravo su ubili njegovog nadvojvodu u Sarajevu.
Bio je pozvan da se vrati u Beč.
To je bila njegova zadnja večer u Parizu.
Rekao mi je da ga ne mogu napustiti.
Bilo je prijeko potrebno da se sjajno provedemo
kako bismo proslavili taj rat između naše dvije zemlje.
Znali smo da ćemo se morati boriti jedan protiv drugog.
Možda čak i osobno ubiti jedan drugog.
Uvjerenost
da ćemo se uskoro međusobno ubiti
davala je našoj večeri svojevrsni šarm.
Nakon toga smo obišli sve kavane.
Prirodno, Zaki je htio razbiti čaše.
Zaki uvijek razbija čaše.
Ovog je puta želio čak povesti i Ciganina.
Završili smo na sve vulgarnijim mjestima.
Vulgarna mjesta su Zakijeva strast.
A onda se dogodila ta epizoda sa Ciganinovim gudalom i onim grubijanom
kojem se nije svidjela glazba, niti mađarski naglasak.
Nisam znao što će se dogoditi u ovom ratu.
Ali, svejedno, ovog puta smo mi pobijedili.
I to obojica, skupa, što je vrlo ugodno za dvojicu prijatelja.
Poslije toga…
Poslije toga se ničeg ne sjećam.
Zar nema tekuće vode u ovom hotelu?
Pitam se zašto sam odsjeo ovdje.
Vidi. Ima nekoga.
Hoćeš li me poljubiti?
Namjeravao sam otići.
Dobro, pa onda, bok.
Hoćeš li se vratiti?
Želiš li moju adresu?
Jer si sinoć bio prilično zakucan.
Sigurno se više ne sjećaš gdje sam te pokupila.
Molim Vas da me ispričate, gospođice. Sigurno je to bilo neugodno za Vas.
Oh, znaš već, kako je u ovom poslu.
Privela sam i pijanije od tebe.
Ti si bar bio ljubazan pijanac.
Govorio si samo o ratu.
Ratu?
Govorio sam o ratu?
Da.
Sa svojim prijateljem, onim s naglaskom.
Kako si ga zvao…
Kiki?
Govorili ste da vam je odmor bio uništen,
da su vas čekale neke žene u Trouvilleu i da vas je sve to ljutilo.
Bio si u takvom stanju kad sam te pokupila,
da mi nisi bio simpatičan. Ali ja sam patriot.
I ja sam, gospođice, kad nisam pijan.
Jer je, razumiješ,
gnjavaža, kako vi to kažete, ali ako treba u Berlin, ići ćemo.
To je upravo i moja točka gledišta.
I veseli me vidjeti da je i Vaša.
Zaboravite sve što sam Vam rekao sinoć.
Slušaj,
pretjeruješ malo.
Zašto?
Moja ruka.
Mogu li Vas pitati gdje mi je kapa?
-Na stolu. -O da, istina.
Preostaje mi samo zahvaliti se na Vašem gostoprimstvu.
Ostavio sam 50 franaka. Je li to dovoljno?
Smiješan si.
Plaćaš duplo, a pitaš je li dovoljno.
Budući da si platio duplo, možeš čak…
-Ne? -Hvala Vam, gospođice.
Ne bih Vas želio povrijediti.
Vrlo ste poželjni i ne bih volio da se uvrijedite.
Ali, na dužnosti sam u vojarni.
Pa, dobro onda, idi na posao, budući da ti je vrijeme za posao.
Hej?
Slušaj.
Dobro je za mamurluk.
Kako si sladak.
Ne boj se.
U obraz.
Ako moraš već ići u rat…
Znaš, to mi se ne događa često.
Od ovog posla se postaje suzdržan, ali sinoć sam se potpuno dala.
Čemu ste se dali, gospođice?
Presladak si, ništa ne razumiješ!
Mislite da smo nas dvoje sinoć…
Itekako!
Smiješan si ti malac, znaš. A nisi ni svjestan toga!
Ja sam smiješan malac…
Da.
Bez tvojih manira, naravno.
Ali sinoć ih uopće nisi ni imao.
Oh, ne!
Brinete me, gospođice.
Dosta se loše kontroliram kad sam pijan.
-Nisam li si valjda dopustio… -Cijele noći, ako baš želiš znati.
U tom slučaju si mi se morao svidjeti, kužiš?
Jer prekovremeni rad u ovom poslu…
-Vrlo sam polaskan. -I trebao bi biti.
Ako ti prostitutka to kaže, znaš…
Svjetske žene se zavode violončelom. Ali mi ne.
Hajde, bok, idi.
Ako izbije rat, pokušaj izbjeći da te ubiju. Bila bi šteta.
Zbogom, gospođice.
Hej, čuj! Dobro znam da nema puno šanse da se ponovno vidimo.
Ali uvijek treba reći „doviđenja“. „Zbogom“ donosi nesreću.
Daj novčić starici kad budeš silazio.
Oprostite.
Oh, ne brinite, poručniče, pobijedit ćemo ih.
Nadajmo se, gospođo.
Riješit ćemo tu epizodu s ubijenim nadvojvodom
na ovaj ili onaj način sa Zakijem.
Rat je komplikacija.
Malo se gine. Barem znaš što želiš.
Život je taj koji nema smisla, a nikad ne prestaje.
Mladi to kažu.
Ah, da ste me vidjeli, pod carem…
Išla sam na sve balove.
Zaljubili biste se u mene, poručniče moj.
I ja sam jednom bila lijepa.
I ja sam plesala u krugu ljubavi.
KRAJ
Prijevod titlova: Mirjana Marinković