Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
VE FILMU ROGERA VADIMA
PODLE HRY ARTHURA SCHNITZLERA
- Máte zájem? - Ne, je moc pozdě.
Za pět minut nás zavolají.
Zatracení poseroutkové! Kdy jste se dali naverbovat?
Tak jděte, vy patrioti!
- Tyhle ženské jsou tak hrubé. - Zapomeň na ni.
Georgesi!
Hej, Georgesi!
Hej, jsi slepá?
Ty nejsi Georges!
Skoro mě přejeli. Nemohls mi říct, že to nejsi ty?
- Že nejsem kdo? - Georges!
Já jsem Georges!
Nejsi jediný Georges na světě!
Myslela jsem, že jsi z Ploubalecu.
Kde je Ploubalec?
Ve Finistère. Odtamtud pocházím.
Zatraceně!
Vypadám jako někdo z Ploubalecu?
Co jsi chtěla po tom svém?
Znala jsem ho před Paříží.
- Už jsi tu dlouho? - Rok.
- A štětka? - Taky rok.
- Jsi mu hrozně podobný. - To už stačí!
Možná on vypadá jako já.
Pojď ke mně! Je tam líp než v kasárnách.
Jistě, ale za pět minut musím.
- A nemám peníze. - No tak!
Podobáš se Georgesovi, bude to zadarmo.
Ty jsi ta holka, co o ní mluvil Buzard!
Kdo je Buzard? Toho neznám.
Musíš to být ty.
Nepotloukáš se kolem Omnibus Terrace?
Občas. No a?
V Omnibus Café byla nějaká holka.
Buzard měl nehodu, tak ho odvedla domů.
Nechtěla po něm peníze, i když je vážně dost ošklivý.
Řekl mi o tom, nemohl tomu uvěřit.
Víš…
Z Omnibusu si jich vodím dost. Všechny si nepamatuju.
Ale jestli je Buzard ošklivý, nebyla jsem to já. Nebo on.
- Tak co? Jdeme? - Hej…
docela spěcháš, teď když to máš zadarmo.
Za pět minut mám službu, tak si ušetři kudrlinky.
- Kde bydlíš? - Deset minut odsud.
Děláš si legraci? To je moc daleko!
Jsi pěkná, ale…
Když to zkazím, přijdu o volnou sobotu.
Tak přijď v sobotu. Ano?
Pořád to bude zadarmo!
Dobře, fajn. Dej mi adresu, rychle.
- Ty nepřijdeš… - Přijdu.
- Bože, jsi ubohá. A zoufalá. - Ty bastarde.
Moc dobře víš, jak dobře vypadáš.
No tak, jen na minutu.
Půjdeme za hradby, když je ti můj byt moc daleko.
- Přírodu moc nemiluju. - Znám moc pěkné místo.
No tak.
Tráva voní pěkně, vážně.
Chtěla bych tě za milence.
Moc bys žárlila.
Potřebuju změnu.
Mohla bych tě změnit.
Když mě Georges potkal u rodičů na farmě, byl hrozný sukničkář.
Ale líbila jsem se mu, a nespal s žádnou jinou tři měsíce.
Jen říkám…
mít někoho takhle rád, to je vážně něco.
Je to skoro tak krásné jako ten pocit sám.
Sakra! Pozdě!
Musíš mi poslat kopii svého románu.
Moje sobota je v háji.
Že bys aspoň poděkoval?
No fajn, dobře. Teď mě nech být.
Hej! Frank je moc, ale dej mi aspoň deset sous!
Deset sous? Podívala ses na mě?
Tak aspoň cigaretu.
Myslíš, že jsem idiot?
Zničit mi sobotu pro tebe není dost?
Tak fajn! Vypadni, ty srabe!
Bastarde! Mizero!
Francouzská armáda je skvělá.
Jestli takhle chtějí očistit francouzskou vlajku…
Ať si ji strčí, kam slunce nesvítí!
Pan Nóbl Déroulède!
Ale ale… Plížíme se ven, co, hochu?
Tak to bude 15 dní!
Já a můj starý kamarád Bidasse
se nikdy nerozdělíme. Vždycky budeme
dva hoši narození v Arrasu,
hlavním městě Pas-de-Calais.
A později v životě
budeme často říkat, podle tradice našeho regimentu,
že jsme zažili hodně orgií.
Zažili jsme hodně zábavy, vážně!
Pozor, čas na třetí kolo!
Zkusím to znovu.
Bravo!
Je vyřízený.
- Jste silný. - Vždyť jsem u dragounů.
- Zatančíme si? - Ano.
- Chodíte sem často? - Ne, jsem tu poprvé.
Chodím hlavně do Wagramu, je to blízko.
Hledám kamarádku, která sem chodí často.
- To je štěstí, že jsme se potkali. - Ano?
Měl jsem strávit celou sobotu v kasárnách.
Jak jste se dostal ven?
K čemu jsou zdi?
Postavili jsme je jako podporu!
To bych se nikdy neodvážila!
Co když narazíte na seržanta?
To se nestane.
Jsem šťastlivec.
Něco mi říkalo, že sem dneska prostě musím.
- Ano? - Věděl jsem, že vás potkám.
Však víte, osud!
Jsem skutečný romantik. A vy?
Podívejte, moje přítelkyně!
Neříkejte.
Zamáváme na ni.
Ahoj.
Jsem starý kamarád… vaší kamarádky.
Jak že se jmenujete?
- Germaine. - Starý kamarád Germaine.
A kamarádi kamarádů… jsou všichni kamarádi.
- Jak se jmenujete? - Rose.
Zajímavé jméno.
Můžu vám koupit pivo?
Pojď.
Božínku! Páni měli dneska večeři.
Špinavého nádobí byla hromada.
Naštěstí mě kuchařka pustila.
Zlatíčko, chcete pivo?
A co já?
Vy taky, samozřejmě. Za co mě máte? Za nemehlo?
Přísahám, ženy jsou tak podezřívavé!
Tudy, slečno Rose. Je tam dobrý stůl.
Pojďme znovu navštívit naše staré hnízdečko lásky.
Číšníku!
Ty dlouhé dny, kdy jsi klečel přede mnou,
možná si je pořád pamatuješ.
Tři piva, číšníku.
Jak jsme se milovali…
Já si dám radši shandy.
…od ledna do konce prosince.
Nikdo nepochopí, jak jsme byli šťastní.
Tak blízko k nebi v našem útulném malém pokoji.
Jste romantička, slečno Rose?
Já jsem šílený romantik.
Ale jak daleko je ten sladký sen mého mládí?
Teď se zdá tak vzdálený.
Jak jsme se my dva milovali,
jakmile nám to slunce dovolilo.
Abychom předvedli své štěstí,
o nedělích jsme mu otevírali okna.
Jak jsme se my dva milovali,
nahradili jsme lásku něžností.
A ještě jednou spatříme ten sladký sen.
Ona prostě nepřestane, že ne?
- Zatančíme si? - Vážně chcete tak moc tančit?
S vámi ano.
Úžasné! Polka! Smím prosit?
- Smím prosit, slečno? - Ano.
Jsme venku!
Už jsem nevěděla, kde jsem.
Ano.
Čerstvý vzduch je příjemný.
Miluji tanec, nechci nikdy přestat!
Žádná dívka na plese nebyla tak krásná jako vy.
- Vy jste všechny vyzkoušel? - To se pozná z tance.
Počkejte.
Jste drzý, že ano?
Opatrně, utrhnete mi knoflíky!
Měl byste být formálnější!
- Opravdu? - Neznáme se moc dlouho.
Přesně tak, radši se poznejme.
Co myslíte, že teď děláme?
Jste tak neformální, teď jsme se potkali.
Zatraceně, nepotkali jsme se teď, tančili jsme.
Ne! Ne, pane Georgesi. To je moc rychle.
Chovejte se slušně. Někdo by nás mohl vidět.
Pojďte támhle, bude to zábava.
Je tam opuštěný dům.
Ale pane Georgesi! Co to děláte?
Vraťme se k ostatním.
- Proč bychom se vraceli? - Ne!
Pane Georgesi!
Kdybych věděla…
Propána!
Jsi tak měkká!
Jako máslo.
Nevidím tvůj obličej.
Co je s mým obličejem?
No, zlato? Nechceš tu zůstat celou noc, ne?
Pomoz mi.
No dobře.
Ach, Georgesi…
Co to Georges provedl?
Jsi zlobivý kluk, že ano?
- Budu kvůli tobě trpět? - Určitě.
- Jen počkej. - Ale no tak…
Buď hodný, no tak…
Jsem hodný.
Teď nemůžu kouřit, co? Zničí to atmosféru.
Jen mě pevně obejmi. Jako předtím.
Je hrozná tma.
Pojďme zpátky, je tam světlo.
Teď už nechceš být ve tmě, co?
Aspoň mi řekni, že mě miluješ… Měl bys to dívkám říkat.
- Copak jsem to nedokázal? - Ano.
Ale měl bys to i říkat.
Ženy jsou tak komplikované, vážně!
Slyšíš to?
Honem, hrají mirettskou polku!
Nechceš mě znovu políbit?
Budou tam mnohem jasnější světla.
Dobře.
Tak. Pojď, jdeme tancovat!
Ty chceš ještě tancovat?
Proto jsem se vyplížil ven!
Měla bych jít domů.
Paní je pěkná potvora.
Nenechá mě venku po jedenácté.
Takže…
Mohl bys mě doprovodit domů.
- Doprovodit domů? - No ano.
Vracet se domů sama je smutné.
Kde bydlí ta tvoje hloupá paní?
- Blízko Invalidovny. - To mám po cestě.
Ale já mám čas do půlnoci.
A tvoje kamarádka čeká.
Proč? Je teď na řadě?
No, musíme být zdvořilí.
Pozval jsem ji, nebo ne?
Sakra!
Máš radost? Propásli jsme tu polku!
Vážně, ženy…
Výborně! Hrají ji znovu!
Hele, slečna Germaine.
Smím prosit o tenhle tanec?
Jestli chceš doprovod, počkej na mě.
Dobře, počkám.
Dej si pivo.
Ženy, vážně.
Vy jistě taková nejste, slečno Germaine.
Chcete si zatančit, slečno?
Ne, díky.
Dneska už vůbec nechci tančit.
„Drahoušku, dnes je neděle.
Určitě se teď dobře bavíš.
Já jsem sama. Kuchařka má volno
a panstvo odjelo na venkov.
Je tu jen jejich syn,
který se připravuje na zkoušku.“
Je to smutné, v takovém krásném počasí.
„Je to smutné…
v takovém…
krásném počasí.“
Vstupte.
Pan Alfred zvonil?
Ach ano… Ano, Rose, zvonil jsem.
Co jsem to chtěl?
Můžeš zatáhnout závěsy?
Když je zataženo, tak je tu chladněji.
Ano, pane Alfrede.
Pan Alfred zvonil?
Ano…
Rose…
Máme v domě nějaký koňak?
Jistě, pane Alfrede.
Ale nejspíš bude zamčený.
To je pravda, je neděle.
Jsem trochu zmatený.
Pan Alfred moc pracuje.
Pan Alfred by si měl odpočinout.
Rose, přines mi vodu.
Ano, pane.
Díky, Rose.
Nech tu vodu odtéct, ať je studená.
Dej mi ji sem.
Omlouvám se.
Jsem vyčerpaný.
Kolik je hodin, Rose?
Skoro čtyři hodiny, pane Alfrede.
Čtyři hodiny?
Díky, Rose. Tu máš.
Ano, pane Alfrede?
Rose, napadlo mě teď něco důležitého.
- Profesor tu ještě není. - Slyšela bych zvonek.
Zvláštní, většinou chodí dřív.
Pokud nezvonil, když zvonil pan Alfred.
Rose, pojď sem.
Ano, pane Alfrede?
Ne, blíž.
Ano, blíž.
To je dobré.
Říkal jsem si…
Copak, pane Alfrede?
Tvoje blůza.
Je černá, že ano?
Je černá.
Je to… moc pěkná černá barva.
- V zimě je modrá. - Ale teď je léto.
Proto je černá.
V létě v ní musí být vedro.
To jsou ale malé knoflíčky, že?
Ano, pane Alfrede.
Malé, malinké knoflíčky.
Ale…
neměli bychom je rozepínat, pane.
Ale proč ne?
Malé knoflíčky…
Knoflíčky jsou hloupé, ne?
Pane Alfrede!
Máš tak bílou kůži, Rose.
Pan Alfred mi lichotí.
Ale teď si musím zapnout blůzu.
Ještě ne! To by bylo moc smutné.
Nedělej to.
Máš milence, Rose?
Milence, který by…?
Ne, pane Alfrede.
Proč to říkáš s takovým povzdechem?
To není normální.
Jsi tak hezká…
Je mi z toho zle!
Takové krásné malé botky!
- Černé punčochy. - Pane Alfrede! Co když někdo zazvoní?
To je mi jedno!
Je mi to úplně jedno!
- Kdo by teď zvonil? - Profesor pana Alfreda.
Profesor?
To, co mě učí…
Víš, úřední právo není v životě moc užitečné.
Ale tvoje nohy…
Ach, tvoje nohy!
Už tě dlouho pozoruju… Rose.
Nikdy sis nevšimla?
Všimla.
Občas, když nás obsluhuješ,
ohneš se, když měníš talíře.
Tvoje břicho se dotkne mých zad.
Věděla jsi to?
Vlastně…
Vždycky jsem se nahrbil co nejvíc.
Všimla sis toho někdy?
Nevěděl jsem, co dělám.
A jednou
jsem řekl „Ano, slečno“ panu Poincarému, který s námi večeřel.
Jak se na mě otec s dědem podívali!
Už jsem neovládal své pohyby.
Jedl jsem s jakýmkoli příborem.
A jednou
jsem jedl polévku rybí vidličkou!
Všimla sis toho?
Ano, pane Alfrede! V kuchyni jsme se tomu smáli.
Ty zuby!
Rose, když se směješ… tvé zuby!
Jsou stejné jako jiných lidí, pane.
Ne, nejsou jako u ostatních!
Sedni si, ať si je prohlédnu.
- Padám! - „Padám!“
Sedět je tak hloupé.
Je to tak směšná pozice. V pravém úhlu.
Je tak umělá. Natáhni se trochu.
- Je to přirozenější. - Ne!
- Ne, pane Alfrede. - Ano.
Nikdy bych netušila, že jste tak zlobivý hoch.
Ne, je tu moc světla, pane Alfrede.
To je jen ve tvé hlavě.
Už je skoro tma.
Víš, pozoroval jsem tě…
Nad dveřmi tvého pokoje je malé okénko.
Jednou jsem tě pozoroval při mytí.
Pane Alfrede…
To je ošklivé.
To neříkej, bylo to krásné.
Pane Alfrede! Co když někdo zazvoní?
Tak neotevřeme.
Před vaším otcem?
- Otcem? - Támhle…
Ach, Rose…
Pane Alfrede…
Není to jen tak.
Milujete mě aspoň trochu?
To je profesor.
Nemůžu jít otevřít v tomhle stavu.
Půjde si učit úřední právo jinam.
Možná jsem byl trochu…
trochu…
Ne, pane Alfrede.
Neříkala jsi mi pravdu, že? Už jsi měla milence.
Ano, pane Alfrede.
- Netrapte se. - To jsem si myslel.
Samozřejmě, musíme si dávat pozor před mou matkou.
Slibuji, že odteď s tebou už nebudu sám,
aby se to už neopakovalo.
Mohli bychom se nechat unést…
Omlouvám se.
Rose…
Jsi tak okouzlující a…
tak úžasná dívka.
Ale zůstane to mezi námi.
Kvůli tobě, i kvůli mně.
Jistě, pane Alfrede.
„Myslím na tebe.
Jsi mi věrný?“
„Sophie, Sophie.
Musím tě vidět o samotě!“
Sophie, má drahá.
Ne, ne hned. To je moc.
Sophie, vím, že… Ne.
Dělal jsem si… Promiňte, otče!
- Potřebujete něco? - Ne, díky, madam.
Občas, když se stěhujeme…
Jsem vám k dispozici.
Jste velmi laskavá, madam, ale mám tu všechno.
Jsem velmi diskrétní!
Ale jestli něco potřebujete…
Ne, děkuji vám.
Stará rachejtle! Ty ceny za pokoj jsou příšerné.
Ne, ne!
- Ne, to je pro mě. - Ano?
Sophie!
Alfrede, jsem tak vyděšená!
- Asi omdlím. - Ne, tady ne.
V mém pokoji!
Pojď omdlít v mém pokoji.
Kam mě to bereš, Alfrede?
Posaď se, Sophie.
Posaď se.
Díky.
Ach, Alfrede…
Alfrede, nech mě odejít, prosím tě.
Kde to jsem?
V mém domově.
Žiješ tu už dlouho?
Ne, dlouho ne.
Nechceš si sundat klobouk?
Co to do tebe vjelo, Alfrede?
Řekla jsem, že se zdržím jen pět minut.
Aspoň si sundej závoj.
Mám na sobě dva.
Tak si sundej oba.
Mám právo tě vidět, nebo ne?
Znamenám pro tebe tak moc, Alfrede?
Tady je tak teplo.
Je léto.
Měla bych odejít…
- Měla bych odejít. - Sundej si klobouk.
Měla bych odejít.
Alfrede, měla bych odejít.
Jehlice dej na krbovou římsu.
Jinak už je nikdy nenajdeme.
Co se stalo, Alfrede? Píchnul ses?
Ne…
Ne, Sophie…
Nikdy jsi nebyla tak krásná!
Alfrede, máš se chovat slušně.
- Je tady tak teplo. - Sundej si rukavice.
Jistě, rukavice…
Dej je vedle klobouku.
A teď sbohem, Alfrede.
- Odcházím. - Ne, Sophie.
Ach, Alfrede…
Co jsi mi to udělal?
Napsala jsem ti tak dlouhý dopis…
Nedostal jsem ho.
Já jsem ho neposlala.
Psala jsem ti v něm, že nepřijdu.
Nerozumím tomu, Alfrede. Jsem vdaná, mám dcerku…
Alfrede…
Je to hrůza, jsme jako osudoví milenci.
Je to tak? Osudoví milenci?
Nevím.
- Polib mě ještě. - Ne!
Tak ještě poslední.
Ne! Ne na ústa.
Jestli mě miluješ, měl bys mě nechat odejít.
Ach, můj klobouk.
Vedle je další pokoj?
Ano, tak trochu.
Co znamená „trochu“?
- Myslím… - Co je v tom pokoji, Alfrede?
Jistý salon…
Máš často hosty?
Ne, nikdy.
- Jen pro případ… - Alfrede, přísahej mi něco.
Přísahám.
Ne, nic.
Dej mi sklenici vody, a já odejdu.
A nech vodu odtéct, ať je studená.
Sakra, není tu voda.
Nedala by sis radši kapku portského?
Tak jen kapku. Sklenku na rozloučenou.
Přinesu vývrtku.
Jistě, žádná vývrtka.
Sakra, sakra, sakra!
Co si to tam mumláš, Alfrede?
Že je mi mizerně! Život je moc těžký!
Jako poušť, kde nikoho nepotkáš a nic nenajdeš!
Sakra, sakra, sakra!
Sakra!
Alfrede, co jsi to udělal?
Nešťastný pohyb.
Nevím, co dělám.
Život je krátký, Sophie!
Alfrede, proč to děláš?
Zničíš mi účes.
Alfrede, čeká na mě sestra.
Má horečku.
Já mám taky horečku!
Tu jedinou opravdovou horečku!
- Alfrede! - Tu jedinou!
Alfrede, slíbil jsi, že se budeš chovat slušně!
A já ti věřila.
Je tu moc světla, Alfrede.
Co to děláš, Alfrede?
Kam mě to bereš?
Vedle v pokoji je větší tma.
Ve druhém salonu?
Je to ložnice, Sophie.
Ložnice…
Alfrede, měla jsem to vědět…
Alfrede, co to se mnou děláš?
Alfrede!
Alfrede, říkal jsi mi, že je to salon!
Jsi zlobivý, Alfrede!
Ne, ne na postel!
Ne na postel…
Alfrede, vždycky se vidíme jen na mši.
Nebo v Palais de Glace.
Rychle, Alfrede, je mi zima.
- Máš hodinky? - Už jdu, drahoušku!
Miluju tě až moc…
Je to tak. Miluju tě až moc. Byl jsem blázen.
Několik dní jsem byl napůl blázen.
Měl jsem… jisté pocity.
Netrap se, drahoušku.
Jsi moc nervózní.
Uklidni se.
Je to pochopitelné, opravdu.
Jistě.
Četla jsi někdy Stendhala?
- Stendhala? - Ano.
Psychologii lásky.
Knihu, kterou napsal.
Ne… Ale proč se ptáš?
V té knize popisuje Stendhal jeden určitý příběh.
Opravdu?
Co je to za příběh, zlato?
Je to příběh vojáků, kteří se znovu sejdou.
A?
Tihle vojáci…
vypráví svoje milostné zážitky.
Každý vysvětluje, jak se cítil s ženou, kterou miloval nejvíc.
A všichni říkají…
že s tou konkrétní ženou
se jim stalo to samé, co se stalo dnes mně.
- Vážně? - Ano! Asi je to běžné.
Ale na druhou stranu, slíbil jsi mi chovat se slušně.
No tak, nezkoušej být vtipná.
Nejsem vtipná.
Ve skutečnosti je ta Stendhalova historka poučná.
Doteď jsem si myslela, že se to stává
jen starým lidem nebo těm, kdo to přehánějí, ale…
Ale nemá to s tím co dělat!
Jde o intenzitu citů.
Na Stendhalově příběhu je nejkrásnější,
co jeden z vojáků řekne úplně na konci.
Říká, že strávil šest nocí…
Nebo možná tři, už nevím.
…s mladou ženou, po které toužil celé týdny.
A v každou z těch nocí,
kterou trávili spolu,
radostí plakali.
- Spolu? - Ano, spolu.
Je to krása, není?
Ano, velká.
Ale někteří lidé nepláčou doopravdy, nemyslíš?
Ano, ale to bylo zvláštní.
Byl to zvláštní druh lásky.
Jistě! Chápu, Stendhal říká,
že všichni vojáci za těchto okolností…
No jistě, dělej si legraci.
To je zjevně snazší než snažit se pochopit.
Už na to vůbec nemyslím.
Taky bys na to měl přestat myslet, miláčku.
Nezačneš plakat, že ne?
Vidíš? Už to děláš zas!
Ne, drahoušku…
Mám velkou radost.
Pamatuješ si náš první rozhovor?
Řekl jsi mi…
že budeme andělé.
A my jsme andělé.
- Kolik je hodin? - Nevím.
Máš tak jemnou pleť.
Ale ne…
Alfrede, už je hrozně pozdě.
Moje sestra je nemocná.
Slíbila jsem, že k ní zajdu.
Andělé… Měli jsme být andělé.
Pořád čteš? Zkazíš si oči.
- Dočetl jsi noviny? - Ne, ale není tam nic zajímavého.
Zdá se, že žijeme v době, která nemá o čem vyprávět.
Rok 1914 bude rok, kdy se nic nestalo.
Měli bychom jít spát, drahý.
Co to čteš?
Takovou pohádku…
Taky se v ní nic neděje.
Jsi tak okouzlující.
Dneska nějak mimořádně záříš.
Dneska?
Ano.
Víš, že tě pořád ještě miluju?
Myslím, že občas zapomínám.
To bychom občas měli.
A proč?
Protože kdybychom se pořád milovali,
manželství by nebylo perfektní.
Pokud za pět let manželství ani jednou nezapomeneme, že se milujeme,
tak už se nemilujeme.
- Proč? - Jsem si tím jistý.
Manželství není milostná aférka.
Musíš mít plán do budoucna.
Takže v podstatě schováváš lásku do sklenice
a jednou za rok sklenici otevřeš.
Chtěl jsem to vyjádřit poetičtěji,
ale je to něco takového.
Jsi okouzlující.
A vyjadřuješ se tak dětinsky.
Dnes jsi opravdu neodolatelná.
Nevím proč.
To ani já, drahoušku.
Ale protože ti dnes připadám okouzlující,
předpokládám, že ses rozhodl otevřít sklenici, ano?
Bože, ty jsi vtipná!
Opravdu jsi to nejúžasnější stvoření, co znám.
Pojď blíž.
Dej mi hlavu na rameno.
Chci to říct jasně,
manželství je posvátná věc.
My, muži,
na to někdy občas zapomínáme…
kvůli těm milostným dobrodružstvím z dřívějška.
Protože, popravdě,
s jakými bytostmi jsme se zahazovali?
Ano, s jakými bytostmi? To jsem si často říkala.
S politováníhodnými, věř mi.
Neměli bychom je soudit.
Pořád mají svůj úkol.
Netušíš, jaké zoufalství dohnalo ty ubohé ženy k hříchu.
A ony vždy prodávají své tělo za peníze?
Ne, to neříkám.
Nemluvím jen o materiálním zoufalství.
Existuje také… Jak bych to vysvětlil?
Morální zoufalství.
Je to určitý nekompletní názor na to,
co je dobré a co špatné. Tak je to.
Ale já je občas vídám na ulicích a v restauracích.
Nevypadají zoufale, vždycky se smějí.
Ale jak se smějí?
Nikdy nezapomínej, dítě,
že tyto bytosti jsou přírodou předurčené padat pořád dál a dál.
Jejich pád nemá hranice.
Ale třeba je příjemné cítit, jak padáš,
jako když sníš.
Sophie! Jak to můžeš říct?
Povídej dál.
Povídej dál. Líbí se mi, jak o tom mluvíš.
O čem?
O těch bytostech, hříšných ženách.
Co to do tebe vjelo, Sophie?
Když jsme se brali, slíbil jsi mi, že…
že mi jednou řekneš, co jsi dělal, když jsi byl mladý.
Tebe to zajímá?
Nejsi snad můj manžel?
Není správné, abych o tobě všechno věděla?
Mládí mladého muže… To by mělo být zapomenuto, mé dítě.
Bylo by to jako znesvěcení.
Ne, my nic neznesvětíme.
Řekni, Henry, kolik žen jsi držel v rukou,
kterými teď držíš mě?
Ale Sophie… to je trapné.
Já nevím.
Ale Henri, slíbil jsi mi to!
Neměla by ses takhle ptát.
To je špatný vkus!
Ty, taková…
Tak čistá, slušně vychovaná žena.
Ano, chovám se slušně na veřejnosti. Ale tady jsme sami v posteli!
Ale je to manželská postel.
Opravdu to chci vědět.
Ale Sophie, nebudu ti popisovat…
Jsi moje manželka!
Naše malá holčička spí vedle v pokoji!
A já bych ráda ještě chlapce.
No tak! Řekni mi o těch ostatních ženách!
Byla mezi nimi nějaká vdaná?
Proč se ptáš?
Chci to vědět! Určitě jsou takové i vdané ženy.
Vím, že jsou, ale chci to slyšet od někoho, kdo je potkal.
Sophie, ty žádnou takovou neznáš, že ne?
Vdanou ženu, která…
Ne, drahoušku, jen mě to… zajímá.
Dítě moje.
Nemůžeš pochopit, jak se tyhle ubohé ženy cítí.
Chycené v síti lží, tajemství, zrady a nebezpečí!
- Jistě. - Platí vysokou cenu za prchavou radost.
Vysokou cenu za tak málo…
Potěšení?
Proč říkáš „potěšení“? Jak tomu můžeš říkat potěšení?
Ale musejí přece cítit potěšení.
Jinak by to nedělaly!
Je to jen krátká chvíle rozjaření.
Ano… rozjaření…
Samozřejmě je to zvrácené.
Ale přiznej, že si takovou zkušenost měl,
mezi všemi tvými aférkami.
Dobře, fajn. Ano, měl.
Ale byl to ten nejsmutnější zážitek.
Kdo to byl?
- Řekni mi, kdo to byl. Znám ji? - Co to s tebou je?
Henri, bylo to… Bylo to už dávno?
Dávno před naší svatbou?
Už se nevyptávej. Prosím tě, už ne.
- Miloval jsi ji opravdu? - Nemluv o tom, prosím tě.
Miloval jsem jedinou ženu, tebe.
Milovat můžeš jen čistotu a upřímnost, je to tak?
Kromě toho zemřela.
- Vážně? - Ano.
Je hloupé to říct, ale takové ženy umírají mladé.
Myslíš?
- Co? - Henri!
Potěšení je nebezpečné!
A když milujeme své manžele tak moc,
zemřeme taky?
Mé dítě… Má sladká, nevinná, malá holčičko.
Jsi tak roztomilá! Tak droboučká!
Tak svěží a rozkošná!
Ne, drahoušku.
Nezemřeme? Jsi si jistý?
Naopak!
V manželství je to zdravé!
Henri!
Kdybys tak byl pořád…
takhle zamilovaný…
Co by se stalo, kdybych byl…?
Věděla bych, že mě miluješ.
Manželé nemůžou být věčně milenci.
Proč ne?
Nejsi jen žena, která mě přitahuje,
jsi také moje manželka.
A já nechci svou manželku…
Ani se mnou… ano, ani se mnou.
Předtím jsi řekla slovo „potěšení“.
To je něco jiného.
Myslíš?
Je to úplně podružná věc.
Dotýká se části, která není…
Chci říct, která je méně…
kterou bychom neměli…
Jak bych to měl vysvětlit?
Život je vážná věc, dítě.
A potěšení je jen dezert.
Už je dost pozdě.
Mám ráda dezerty.
Servírovali v jiných salonech, myslíte, že práci znáte.
Ale ne, ještě ji neznáte.
Pořád se musíte naučit to nejtěžší:
obsluhu v soukromých budoárech.
Co je soukromý budoár? Je to pokoj,
kam si někdo, kdo nechce být poznán nebo rušen,
pozve jednoho nebo víc přátel.
Řekl jsem „poznán nebo rušen“!
Obsluha nesmí nikoho poznat.
V prvotřídním zařízení nesmí personál poznávat klienty.
Co se děje?
Řeknete to potom.
Soukromý klient, ať je s přáteli,
nebo, a nebuďme pokrytci, je sám…
s ženou…
si nejvíc ze všeho přeje nebýt rušen.
Nicméně klient musí jíst. A od toho jsme tu my.
Očividně…
Aby mohli jíst, musíme vstoupit do místnosti a přinést nádobí.
Přesně tak! A tehdy vstupuje do hry psychologie…
Tiše! Promluvíte potom!
Máme hlavní pravidlo: jakmile zazvoní,
jdete tam.
Můžete si říct: „Předkrm dojedli před půl hodinou.
„Co chtějí?“ Odpověď zní…
Že to není vaše věc!
Můžou dělat, co se jim zlíbí!
Ale jakmile zazvoní, hned tam jdete!
Proč mě pořád přerušujete?
Pokoj 12 už pět minut neustále zvoní, pane Alberte.
- Měl jste mi to říct, idiote! - Nenechal jste mě.
Moc se omlouvám, pane.
Pracuji tu už 30 let,
a je tu výjimka v pravidle pro naprosto mimořádné situace.
Zvoní na zvonek, ale nemáme jít dál.
Pán na zvonku seděl.
Tvé rty chutnají jako smetana.
Mé rty jsou vždycky jemné.
- Už ti to někdo řekl? - A co si myslíš?
Kolik mužů tě už na ty rty líbalo?
Za prvé, nepočítám to.
Za druhé, proč se ptáš?
- Když ti to řeknu, neuvěříš. - Proč ne?
Jak chceš. Hádej.
Já nevím. Nechci tě rozčílit.
Tak možná dvacet?
Proč ne stovka?
- Za koho mě máš? - Jistě, jsi pořád mladá.
Deset?
No, očividně,
dívka, kterou potkáš na ulici a jde za tebou do budoáru,
musí být schopná hrozných věcí.
Byla už jsi v soukromém budoáru?
- Mám říct pravdu? - Ano.
- Ano?
Ano. Ale ne tak, jak si myslíš.
Byla jsem s přítelkyní a jejím snoubencem na karnevalu.
Jistě…
Nebylo by žádné drama, kdybys s milencem…
Ne, nebylo. Ale já nemám milence.
Cože? Snad nečekáš, že ti uvěřím…
Ne. Totiž…
- Už jsem žádného neměla půl roku. - Aha.
- Kdo to byl? - Muž.
Utahuješ si ze mě.
Byl tvůj první?
Ano.
A něco ti řeknu… Vypadal jako ty.
A jestli se divíš, proto jsem s tebou šla tak ráda.
Díval se tak… Mohl si se mnou dělat, co chtěl.
- A ty jsi ho opustila. - Ne.
Vrátil se do své země.
Byl to cizinec.
- Ještě šampaňské? - Ne, měla bych jít.
- Matka mi vynadá. - Bydlíš s matkou?
Jistě že bydlím s matkou, co jsi myslel?
A… tvůj otec?
Už dávno zemřel.
A ty se svou matkou žiješ sama?
Děláš si legraci? Je nás pět, dva kluci a další dvě dívky.
Pojď si sednout ke mně.
Sedni si.
- Jsi nejstarší? - Ne, druhá.
Sestra Léonie pracuje v květinářství.
- Co děláš ty? - Já jsem doma.
Chápu.
Někdo se doma musí starat o děti.
Moje matka pracuje.
Co jí říkáš, když přijdeš domů pozdě?
Něco si vymyslím.
- Co jí řekneš dneska? - Že jsem byla v divadle.
- Chodíš do divadla často? - Můj bratr je kadeřník.
- Jeho klientka je paní Réjanová. - Důležitý hoch.
Neznič mi vlasy.
- Co dělá tvůj druhý bratr? - Studuje.
Chce být učitelem.
- Proč tolik otázek? - Protože mě to zajímá.
- Máš ještě mladší sestru? - Ano, je pořád malá.
Ale musím na ni dohlížet. Ve škole přijdou o všechnu nevinnost.
Je jí teprve 12 let.
Možná mi nebudeš věřit,
ale nachytala jsem ji s chlapcem!
- Věřil bys tomu? - 12 let… Ó!
Ó, přesně tak!
Je to hrůza. Už to nejsou děti.
Chudinko. Dej si šampaňské.
Tu máš.
A ty?
Kolik ti je?
Je mi 19.
Moje zlatíčko.
Moje děvčátko.
Je to nádherné.
Teď jsem pochopil, jak je to nádherné.
- Co je nádherné? - Ty!
Ty, ty, ty!
Ani jsi mi neřekl své jméno.
André.
- Sakra! - Co je?
- Tak se jmenuje můj strýc. - Vážně?
No? Co se děje, chudinko moje?
Hledám svoje perly.
Zničil jsi náhrdelník.
I po 30 letech, co tady pracuju,
někdy pořád nevím, jestli jít dovnitř, když zazvoní na zvonek.
Co se děje, příteli?
Hrajeme na schovávanou?
Přineste mi prosím účet.
Víš, kolik je hodin?
Ne, ale ty mi to řekneš.
Je půl dvanácté.
Vážně? No, to je mi fuk.
- A tvoje matka? - Co je s ní?
Nic.
Ty jsi mi předtím lhala, viď?
- Je zvyklá, že chodíš domů pozdě. - Řeknu, že jsem byla v divadle.
Co když se zeptá, na jaké hře?
Ty nebudeš dobrý lhář.
Mohla bych tě naučit, jak lhát ženě.
- Mé… ženě? - Copak nejsi ženatý?
- Jistě že jsi! - Proč si to myslíš?
Jen takový pocit.
To bych rád uměl. Nemám snubní prsten.
Lháři! Máš ho ve vestě!
Vždycky kontroluješ, že tam je.
Vadilo by, kdybych byl ženatý?
Radši bych byla, kdybys nebyl.
Ale však víš…
život se nestará, co bychom radši.
Stejně by sis mě nevzal.
Lituješ toho, když myslíš na mou ženu?
Víš, tvoje žena ti určitě dělá to samé.
Zakazuju ti takhle mluvit!
- Některé věci prostě nemůžeš… - Aha!
Vidíš? Jsi ženatý.
Poslouchej, líbíš se mi. Opravdu moc.
- Vážně? - Ano!
Chtěl bych tě zase vidět. Často!
- A co já? - Co ty?
Co chci já?
Počkej…
přijdu na to.
Ano… asi se mi trochu líbíš.
Ale musíš pochopit, že…
Musím ti vyjasnit věci.
Nemyslím jen z morálního hlediska.
Chci říct…
No… však chápeš.
V mé situaci, profesní i soukromé,
na tebe nedokážu dohlížet.
A vím, že jsou muži, kteří, prostě aby se pobavili,
jsou schopní jeden večer…
- V soukromém budoáru. - V soukromém budoáru…
Nepřerušuj mě, prosím,
a snaž se pochopit.
První pravidlo. Je velmi jednoduché.
Nikdy nereaguj, když tě muž zastaví na ulici. Jdi dál.
Když naléhá, jdi rychleji.
Nikdy se nezastavuj před výlohou.
Dojdou tě, aby si popovídali.
Čekají jen na to, aby začali rozhovor.
I když odpovíš prostě, myslí si, že mají právo na všechno.
A pokud, Bůh chraň, prší…
nabídne ti deštník, pod kterým tě doprovodí k autu.
Samozřejmě odmítneš.
Jdi dál a nech si zničit šaty, bez zaváhání.
Víš, že ti koupím další.
Ale ať se děje cokoli, nepřijímej jeho rámě.
Ach ženy, vždycky pátrající
po nových vítězstvích, ve dne v noci.
Abyste je dobyly, marnivě
trávíte hodiny před zrcadlem.
Elegance, rošťácký šarm,
pohled, úctyhodný povzdech,
samet, parfémy a krinolína.
Nic nepřekoná „je-ne-sais-quoi“.
Paní Arturová je žena,
o které si ostatní dlouho povídají.
Žádné noviny, ó ne, nic veřejného.
Má celé zástupy milenců.
Paní Arturová je žena,
o které si ostatní dlouho povídají.
Teď zazpívám „Kočár“ od Xanroffa.
Ta žena má úžasný talent.
- Rád jí tleskám. - „La, la, hop, jémináčku!“
Je to pěkné, zaměstná ti to ruce.
- Ty jsi vtipná. - „La, la, hop, jémináčku!“
Víš, jak vzácné je potkat
na ulici dívku tak vtipnou jako ty?
Říkám si to samé.
„La, la, hop, jémináčku!“
- Víš, co bychom měli dělat? - Ne, ale ty mi to řekneš.
Místo poslouchání „Kočáru“, který není pro mladé dívky,
bychom měli jít do mého automobilu…
a napít se u mě. Jen na minutku, co?
To snad ne, automobil?
Ty jsi vážně originální.
Je to De Dion.
- Čtyřicet koňských sil. - To se tam vejde tolik koní?
Žena vystoupí z kočáru a říká
„La, la, hop, jémináčku!“
Žena z kočáru říká
„Výborně, Léone! To je můj muž!
Už se nemusíme skrývat! La, la, hop, jémináčku!
Už se nemusíme skrývat! Dej řidiči 100 sous.“
Úžasná. Jsi prostě úžasná!
Jsi Paříž! Jsi jako samotná Paříž.
To není dobré, jsem z Argenteuil.
To nevadí, pro mě jsi pořád Paříž.
Máš tu spoustu nepořádku.
Kdo ti tady uklízí?
Mám čínského sluhu.
Mají hodně neobvyklý způsob uklízení.
Prostě jen přesouvá věci.
Je spokojený, když nepořádek přestěhuje.
- Tohle všechno je z Číny. - Moc toho tu vidět není.
Pracuju jen v přítmí.
Ale tyhle krásné oči si na to brzy zvyknou.
Tyhle krásné oči nebudou mít čas.
- Proč? - Jsem tu jen na minutu.
Tak jsme se dohodli, ne?
- Sundej si klobouk, drahá. - Na minutu?
To je ono.
Měla by sis odpočinout.
Nejsem unavená, jeli jsme autem.
Ale ta egyptská židle je tak nepohodlná.
V éře Ramesse II. musela být příjemná,
ale od té doby jsme se o něco posunuli.
Pojď sem, drahá.
Jaká náhoda: Gauč! To je zvláštní!
Ženy vám někdy nabídnou židli,
ale u mužů je to vždycky gauč.
Co to říkáš? Je to jen jednoduché sofa.
- Polož si hlavu na opěradlo. - Ale já nejsem unavená.
Jistě že jsi!
Ve svém věku se o sebe musíš starat.
Určitě ti není ani dvacet.
- Je mi 19. - Devatenáct!
To je kritický věk! Teď si lehni, no tak.
Jak okouzlující!
Je prostě okouzlující!
S tímhle malým stvořením musím něco udělat.
Vytáhnout ho z ulity,
uhladit, proměnit…
Pygmalion!
Slyšíš mě? Pygmalion!
Chci být tvůj Pygmalion!
Nejsi občas trochu trhlý?
„Trhlý?“
Trhlý, trhlý, trhlý!
To je ohromné! „Trhlý!“
Je vážně ohromná! Kam jsem dal portské?
„Trhlý?“
Řeknu to Anne de Noailles, ohromí ji to.
„Trhlý…“ Tady je portské.
Jsi opravdový drahoušek.
- Máš žízeň? - Ne.
Nemám žízeň, mám hlad.
To je hloupé, počítal jsem s žízní.
Nemám tu nic k jídlu.
Řekni svému Číňanovi.
Umí jen polévku z vlaštovčích hnízd,
a na tu teď není období. Pojď si sednout, drahoušku.
Pojď…
Ale to je skvělý nápad!
Pošlu ho do Larue,
a on nám přinese malou večeři.
Ale já měla chuť na sušenou klobásku.
Sušenou klobásku? Není okouzlující?
Naprosto okouzlující! Sušená klobáska…
Sedni si, drahoušku.
Pojď sem.
Pošleme ho do Larue pro sušenou klobásku.
Jak se budou tvářit!
To je tak zábavné!
Dostal jsem nápad.
- Proč tam prostě nejdeme spolu? - Kam?
Do Larue na večeři.
Ne, nechci nikam jít.
Nechci narazit na někoho známého.
- To znáš tolik lidí? - Zase tolik ne.
Ale stačí jeden, a bude to katastrofa.
Kdopak jsi, má malá záhado?
To je moc hezké. Je to známá značka?
Kdo ti to koupil?
Přítel?
Jistě máš vážný vztah,
a proto se bojíš jít do Larue.
Soška Tanagra.
Jsi malá soška Tanagra a patříš zvířeti!
Jaký je?
Mnohem méně trhlý než ty!
Obchodník!
Bože, to je příšerné. Je obchodník!
Určitě musí být obchodník.
Obchodníci jsou příšerně nudní!
Ty jsi malá kočička.
Maličká kočička… A nevíš vůbec nic o ničem.
Ale jistě sis všimla, že když se muž soustředí na peníze,
stane se z něj úplný idiot!
Ty vypadáš, že peníze máš.
To není to samé. Já je nevydělávám…
Kradu je.
- Cože, ty jsi zloděj? - Skoro.
Jsem spisovatel.
Spisovatel!
Říkala jsem si: „Má hrozně moc papíru.“
Úžasné, obdivuhodné!
Paříž!
Paříž! Jaké ohromné město!
Nevidím souvislost.
Zlatíčko, jsem známý po celém světě!
Mohl bych mít Nobelovu cenu, kdyby si na mě vzpomněli!
Nuže?
Hlavní viník, Žena a milenec,
Plačící had…
- Ano! Plačící had! - Ano.
To jsem viděla. Je to krásné, že?
- Donutilo mě to křičet! - Tak to jsem udělal já.
- Tys napsal tu hru? - Ano, napsal.
Řekni mi, proč si ji ten zatracený Arnaud nevzal!
Po tom, jak ji nutil trpět!
Ty jsi moc milá.
Jsi prostě moc milá.
Má holčičko…
Mé koťátko…
Mé obyčejné děvčátko…
Ach, být tak zase obyčejný…
Stát se po tvém boku panicem.
Ty jsi vážně trhlý.
Ty chceš být zase panic?
Ty ničemu nerozumíš. Nerozumí ani jediné věci!
To je tak cenné, je to… neocenitelné!
Mám nápad.
Dám tě do hry… Ano!
Jsi tak hloupá…
určitě máš ohromný talent!
Nechtěla jsi někdy stát na jevišti?
S kamarády ve škole jsme se bavili divadlem, ale…
Ano? Ale co?
No? Já tě podržím.
Vytvaruju tě.
Uhnětu tě!
Ano, ale opatrně!
- Opatrně s čím? - S tím hnětením.
Budu pak mít pomačkanou blůzu.
Není sladká?
Není sladká, jak ničemu nerozumí?
Myslel jsem „morálně“, drahoušku!
Ano, pokud jde o morálku, dá se to udělat z dálky.
Proč?
Necítíš se vedle mě dobře?
Rozehřívá mě, když tě takhle držím,
jemně…
A vůbec nic nedělám.
Když nic neděláš, je tu pěkně.
Jen cítit ten žár… Je to pěkné.
To je pravda.
Jistě, muži nechtějí nic víc, než nás držet v rukou.
Ale…
Ale co, kočičko?
Mužské ruce mají sklon cestovat.
Takže se pak musíme bránit, a…
nakonec se musíme hýbat.
Ale když se nehýbeš, je to hezké.
Kdybych měla milence…
Kdybys měla milence…
Řekla bych mu, aby mě dlouho držel, bez pohnutí.
Dnes poprvé je moje srdce šťastné.
Rozumíš?
Ten velký, zlý vlk, co vždycky sežere Karkulku…
kdo ví, jestli také nesní o něčem jiném?
Úplně nové srdíčko, které se rozdává…
je tak vzácné.
Pozor, já nic nedávám!
Jen půjčuju.
Ty jsi vážně drahoušek.
Proč nechceš, abych tě změnil
ve velkou umělkyni?
Musí to být moc obtížné.
Pro mě ne.
Začal jsem kariéru mnoha pařížských hereček.
Mám výjimečný smysl pro neobjevený talent.
Nevím proč,
ale myslím, že ty máš talentu spoustu.
Můžeme to zkusit. Nuže?
Zkusíme to hned.
Nechám tě něco přečíst,
a uvidíme, co v tobě je.
Do toho, svlékni se.
- Hned se svlékni! - Svléknout?
Ano, do něčeho tě zabalím.
V takových šatech nemůžeš hrát tragickou roli. No tak.
V divadle záleží hlavně na fyzičnu. Fyzično!
No tak, sundej to. Sundej si šaty!
Ano, to je ono. Tak.
To je dobré, kočičko. To je ono.
Pokračuj.
Hotovo.
Jsi tak delikátní.
A krásně tvarovaná!
Skutečná herečka!
Přehoď přes sebe tohle.
No tak, vstávej.
Jen se podívej.
Byla bys tak okouzlující!
Podívej… okouzlující!
- Nevypadá to jako já. - To už nejsi ty!
Nejsi to ty, jsi…
Jsi Psyché!
Ano, to je ono! Jsi Psyché.
Pojď, má kočičko.
Řekni mi něco. Klasika…
Podívám se.
Všechno je klasika.
Jsi talentovaná, jsem si jistý! Cítím to!
Teď přečti tohle, hezky pomalu…
Mysli na to, co říkáš. Ukážu ti repliku.
- Kruci, je to ve verších! - To nevadí.
Mluv, jako by sis povídala.
Podívej, vysvětlím to.
Psyché…
je mladá žena, kterou unesl Amor…
Amor…
který na sebe vzal podobu zvířete.
Rozumíš? Dobře, do toho.
Já budu hrát roli Amora.
„Pohleď na toho hada…
na to nemilosrdné monstrum, které ti předpověděla věštba,
a které možná není tak děsivé, jak sis představovala.“
Teď ty, čti. Jsi na řadě.
„Jste, můj pane, to monstrum, které má podle věštby ohrozit můj život?
Vy, který vypadáte jako bůh,
který se zázračně uráčil přijít a zachránit mě?“
Ale… já vůbec nerozumím tomu, co říkám.
To nic. To nic, drahoušku.
Jsi překrásná!
Jsi tak nádherná. To nic.
Pojď sem, kočičko.
Má malá Psyché.
Má malá soško Tanagra. Má malá bohyně.
Mé malé prosté děvčátko.
Jsem blázen… blázen do tebe!
Nebuď smutná, drahoušku. Koupím ti divadlo!
Já myslela, že se rozešli.
Před dvěma týdny byla s Fulcusem!
Tím ropným baronem?
Ne, jeho bratrancem. Šicí stroje.
- A ten byl s tou malou zpěvačkou. - Ano.
- Před dvěma roky byli spolu. - To dávno skončilo.
- A dneska jsou spolu. - Ano.
Víte co? Je to nemorální.
Nebo tuze morální. U nich nikdy nevíte.
Je to takový skandál!
Být spolu na veřejnosti, když víme, že se čtyřikrát rozešli!
Podívej se na to! Vede ji za ruku.
Je to hanba.
Můžeš opustit muže, ale pak s ním nemluv!
Víš, lásko…
Věřím v lásku skrz hudbu.
To abych se naučil na něco hrát.
Ty hlupáku.
Víš…
je dobře, že jsme je nechali v tom baru v Les Halles,
a přišli slavit náš první večer spolu sem.
Tyhle kavárny jsou moc snobské.
Jen u Maxima se cítíš opravdu doma.
Je trochu moc populární, ale mám to tu rád.
Číšníci nás znají už od dětství. Že, Antoine?
Já nemám ráda změny.
Opravdu?
Ale zdá se, že jednu změnu jsi udělala.
Co kdybys dneska přišla ke mě na drink?
Už tě vidím, jak tam dupeš.
- Ty vlkodlaku. - Ach, Maximilienne.
Už je to tak dávno.
Mám pocit, že tě teprve poznávám.
Máš nádhernou tvář. Nádhernou.
Ale říkám si, jaká jsi doopravdy.
- Zeptej se přátel. - Jsi tak cynická!
Je to taková hanba…
Dnes se cítím příšerně sentimentálně.
Já vlastně také.
To ty housle, chce se mi z nich plakat.
Cikány by měli zakázat.
Jídlo je nechutné.
Radši bych byla živa na plátcích růží.
Myslíš, že ten humr byl dobrý?
Je to jako s ženami, otázka, kterou pokládáme pozdě.
Každopádně, jestli byl humr špatný…
tento detail mi zachrání život.
Zvláštní, že lidé zaplatí 100 sous, aby poslouchali tvoje poznámky.
- Kdyby věděli, jak jsou prázdné! - Díky.
A jiní platí, aby slyšeli, jak je ty recituješ.
- Kdyby věděli… - Copak?
Nic. Vůbec nic, zbožňuju tě.
Nehádejme se, všechno zkazíme.
Dobrý večer!
- Koho to zdravíš? - Pana Grandsaca.
- Grandsaca? Úžasné. - Ale no tak.
Moc dobře víš, že byl můj milenec, zbožňovala jsem ho.
Ví to celá Paříž. Vypadali jste spolu směšně.
Chtěl se kvůli mně zabít.
A co pan Lapel Pin? Jak dlouho vydržel?
Měsíc v Monte Carlu.
Za měsíc byl švorc. Pan Monestier taky.
Ahoj, ty psisko!
Že máš nervy stěžovat si na Grandsaca,
když jsi spal se všemi malými herečkami v Paříži.
S malými a s velkými taky.
- Není to těžší. - No děkuji!
Těm velkým ses možná líbil. Ale těm malým?
Jsi na tenkém ledě, příteli.
Jaký led by to měl být?
Dáváš těm dívkám aspoň někdy ty slíbené role?
Nejde jen o role.
Jde i o můj šarm!
Pravda. Zapomínám na tvůj slavný šarm.
Málem ho v Paříži předvádějí turistům.
Co kdybychom šli ke mně?
Koho podvedeš, když dnes půjdeš ke mně?
Je tady celá Paříž.
A já vím… Jsem si naprosto jistý,
že tvůj současný milenec je tu dnes taky.
Do toho, hádej. Řekni jméno.
Ale jak bych to mohl uhodnout?
Potřeboval bych seznam.
Ty rošťáku.
Ten měsíc.
A ty i v něm vidíš reflektor.
Na venkově teď musí být krásně.
Mám nápad.
Jeďme do Senlis.
- Senlis? - Ano.
- Do domu mé tety. - Ale co jí řekneme?
Před třemi měsíci umřela.
Ale zanechala mi domek na venkově.
Nuže? Bylo by to božské.
Spali bychom v posteli vysoké jako Vítězný oblouk,
pod velkou červenou přikrývkou.
Nemám nic na sebe!
To nic, dám ti starou noční košili své tety.
Potkali jsme se poprvé v roce 1908 nebo 1907?
Myslím, že v červnu 1907.
Pamatuješ si jahodové Chambéry, co jsme měli v Tortoni?
Zrovna jsem šla z konkurzu.
Zamával jsi mi svým kloboukem.
Měl jsi zelenohnědý lovecký kabát.
Ty jsi měla anglické krajkové šaty.
Ten večer…
jsi mě v autě tiskl tak pevně,
že se mi vzorek otiskl na kůži.
Vymazal jsem každou stopu, jednu po druhé.
A pak jsi otiskl další.
To byla láska.
První den je to mimořádné.
Pocit, jako bys objevoval Ameriku.
No tedy.
Tu noc Kryštof Kolumbus…
prostě nepřestal objevovat Ameriku!
To byla noc.
Zůstali jsme uvnitř tři celé dny.
Mělo to být na celý život.
Tak proč jsme se po 15 dnech rozešli?
Nevzpomínám si.
Já taky ne.
Není to hloupé?
Mohli jsme se milovat.
Ano, je to hloupé.
Mohli.
No, život nepočká, máme jiné věci.
Asi ano.
Je čas jít spát.
- Mám uhnout kolenem? - Ne.
Takhle se mi to líbí.
Je pravda, že teď chrápu?
Trošku.
Ale mně to nevadí.
Dobře, dobrou noc, drahý.
Dobrou noc, Jeanne.
- To je zvláštní… - Copak?
Nebyl jsi opatrný.
Řekl jsi mi pravým jménem.
Co tady děláte?
Klepal jsem, řekla jste „Dál“.
To nebylo na vás. Něco se mi zdálo.
Klepal mladý pekařský učedník.
Nesl mi čerstvé pečivo.
Jsem tu pět minut. Myslel jsem, že jste mě zvala.
Je čtvrt hodiny po poledni.
Po poledni?
Pro mě je to úsvit.
Jsem vyčerpaná.
Omlouvám se.
Ale ne tolik, abych nebyla ráda, že vás zase vidím.
Pojďte blíž, drahý hrabě.
Pojďte blíž.
- Posaďte se. - Jistě.
Váš včerejší výkon byl božský.
Lidé kolem mě byli nadšení.
Seděl jsem s kolegou z klubu, hrabětem Zakim.
Bože můj, tleskal tak nahlas!
To jsem nezažil od ruského baletu.
Vaše květiny byly okouzlující.
Tolik orchidejí najednou.
Jediné květiny, které toleruji.
Za prvé, nevypadají jako květiny, a za druhé, nevoní.
Přírodu nemůžu vystát.
Neříkejte.
Jste tak daleko.
Pojďte na postel.
Možná to není podle protokolu…
ale žádám o povolení sejmout čepici.
Povolení uděleno.
Máte krásné ruce.
Tak jemné.
Ale také silné.
Díky, slečno. Jsem klavírista, miluji Debussyho.
Také jsem vyhrál několik soubojů mečem.
Překvapilo mě a polichotilo mi, když jsem dostala vaši navštívenku.
Pro tak mladého muže musí být takové jméno skutečné břemeno.
Nevím. Člověk si zvykne na všechno.
- Takže jsem se vám ve hře líbila? - Velice.
Vlastně jsem vás viděl poprvé.
Samozřejmě jsem znal vaše jméno.
Lidé u Maxima nemluví o nikom jiném.
Tak jsem byl zvědavý.
Kromě návštěv Maxima…
jak ještě trávíte čas, mladý muži?
Jsem důstojník, madam. Sloužím.
Ve volném čase chodím na večeře s hrabětem Zakim. To je vše.
To je vše?
Doufám, že u těch večeří jsou i ženy.
Ano, samozřejmě. Občas.
Ty, které mají slušnost se ukázat.
Ale většinou jíme jen sami dva.
Hrabě Zaki a já rádi filozofujeme.
Má velmi temnou mysl.
Každé první pondělí v měsíci hraje ruskou ruletu.
A když je v komoře kulka?
Pak je taky po všem.
Už není třeba čekat na další pondělí.
- To je příšerně nebezpečné! - Ano.
Naposledy jsme zabili jednoho z číšníků u Maxima.
Maďarská armáda se baví dost zvláštně.
Také hrajete ruskou ruletu?
Ne, slečno.
Baron Zaki je svobodomyslný. Já jsem katolík.
Mám zakázáno tuto hru hrát.
Ale rád riskuji život jinak. Automobilové závody.
Loni jsem získal druhé místo na trase Paříž-Madrid.
A zažil jsem několik duelů.
Život je hrozně nudný, když neriskujete.
Ale vy moje zlatíčko.
- Jsem vaše zlatíčko? - Ano.
Šokuje vás to?
Je to neuvěřitelně nečekané, ale zábavné.
Co vás matka naučila?
Má matka, hraběnka, zemřela velmi mladá.
Kdo se o vás staral?
Vychovaly mě staré ženy a staří kněží.
- A vojenská škola Saint-Cyr. - Aha.
Naučil jsem se disciplíně,
získal kontakt s tím, čemu říkáme životní realita.
Ale cítím se jako stoletý stařec.
Nevím, co mi v tomhle životě zbývá.
- Snad cestovat? - Samozřejmě jsem už cestoval.
Můj otec chtěl, abych ještě jako mladý viděl svět.
Umím hrát kriket,
lovil jsem s bratranci lišky v Sussexu.
Strýc mě učil o španělském umění.
Přesto jsem v Madridu moc muzeí neviděl.
Zkusil jsem pochopit ruskou mysl.
Nebo ji aspoň mít na dosah.
Vypil jsem moc vodky.
Je pravda, že Rusové nic nechápou.
Ne, s cestami jsem skončil. Viděl jsem všechno.
Slečno, důvod této návštěvy, která měla být krátká,
je moje žádost pozvat vás dnes po hře na večeři.
Velmi ráda.
Abych byl diskrétnější, počkám s kočárem v uličce.
Možná najdeme něco na pobavení.
A když mi pak dovolíte doprovodit vás domů…
Pojď blíž.
- Tykáte mi? - Ano.
Teď poslouchej, můj malý hrabě… Nóblíku.
Máš jedno z největších jmen Francie.
Jsi velmi moderní mladík,
hluboký jako hrob,
a nikdy jsi neměl vařené vejce jinde než u Maxima.
Věřil bys tomu, že já jsem Maximilienne de Poussy?
To jméno jsem si vymyslela sama, a je jenom moje.
Nemůžu vysvětlit, odkud jsem,
protože je to jako mluvit o Měsíci.
To místo jsem nechala za sebou.
Už nepotřebuju večeře s mladíkem, který je tak zatížený,
i když je smutný a ušlechtilý.
- „Zatížený“? - Ano, zatížený, drahoušku.
Najdi si to ve slovníku hraběte Zakiho.
Jestli to chápu, odmítáte mé pozvání.
Vypadám, že odmítám?
Já jsem jen…
mnohem méně komplikovaná.
Moc o věcech nepřemýšlím.
A když vidím něco, co se mi líbí… Vezmu si to hned.
Ale slečno, je půl hodiny po poledni.
Přišel jsem jen na zdvořilou návštěvu.
Nedává to vůbec žádný smysl.
Nejdřív musíte udělat atmosféru.
Ty jsi roztomilý.
Pojď blíž.
Vážně se mi líbíš.
Líbíš se mi, protože jsi smutný.
Zavři oči.
Malým ztraceným pejskům…
nasazuju vodítko.
Krásně voníte.
Můžeš mi taky tykat?
Nashledanou, slečno.
Počkám na tebe v uličce, jak jsem slíbil.
Líbíš se mi moc, už tě nikdy neuvidím.
Moje hlava…
Co se stalo?
Ach, ano…
Měl jsem se potkat v uličce se slavnou herečkou.
Už si vzpomínám.
Zaki mě očividně všude hledal.
Jeho arcivévodu zavraždili v Sarajevu.
Dostal příkaz vrátit se do Vídně.
Jeho poslední noc v Paříži.
Řekl, že ho nesmím opustit,
že budeme mít mimořádný večírek,
na oslavu války mezi našimi zeměmi.
Oba jsme věděli, že budeme muset bojovat,
možná se dokonce zabít.
Ta jistota, že se brzy vzájemně zabijeme,
dodala našemu večeru jisté kouzlo.
Navštívili jsme každý klub.
Zaki chtěl rozbít každou sklenici.
Zaki vždy rozbíjí sklenice.
Tentokrát chtěl, aby se přidal i houslista.
Skončili jsme na nejvulgárnějších místech.
Zaki má slabost pro vulgární místa.
Došlo k hádce o houslistův smyčec,
se silným mužem, který nenáviděl hudbu a měl maďarský přízvuk.
Nevěděl jsem, co se stane v té válce,
ale aspoň tentokrát jsme vyhráli… spolu,
což je pro dva přátele potěšující.
A potom?
Pak je všechno rozmazané.
V tomhle hotelu není tekoucí voda?
Proč jsem si ho vybral?
Ach… Někdo tu je.
Políbíš mě?
Chtěl jsem odejít.
Tak sbohem.
Vrátíš se?
Chceš moji adresu?
Včera jsi byl pořádně opilý. Určitě si nic nepamatuješ.
Omlouvám se, slečno.
Muselo to pro vás být trapné.
Víš, v mojí práci…
Už jsem si přivedla mnohem opilejší.
Ty jsi milý opilec.
- Pokud nemluvíš o válce. - O válce?
Mluvil jsem o válce?
Ano.
S kamarádem, tím s přízvukem.
Jak jsi mu říkal? Kiki?
Že prý máte po dovolené,
že na tebe v Trouville čekají ženy, a to tě štvalo.
Našla jsem tě tak, ale nebyla to ode mě laskavost.
Jsem vlastenka.
Já také, slečno… když nejsem opilý.
Protože, víte…
ač mě to „štve“, jak říkáte, když musíme do Berlína…
- Měli bychom jít. - Přesně tak.
Jsem rád, že si myslíte totéž.
Zapomeňte všechno, co jsem říkal.
Hej, ty!
Pokoušíš štěstí.
Proč?
Moje ruka…
Kde mám čepici?
- Na stole. - Jistě.
Teď mi zbývá jen poděkovat za pohostinnost.
Nechal jsem vám 50 franků. Je to dost?
Jsi legrační.
Platíš podruhé a prý, jestli dost.
Protože jsi zaplatil dvakrát, mohl bys…
- Ne? - Díky, slečno.
Ale nechci vám ublížit.
Jste žádoucí žena, nechci vás urazit.
Musím se vrátit do kasáren.
Fajn, jdi do práce, čeká tě směna.
Poslouchej…
Tohle ti vyčistí hlavu.
Jsi roztomilý.
Neboj se.
Jen na tvář.
Kdybys musel do války…
Tohle se mi moc nestává.
Normálně se to nestává, ale s tebou to bylo.
Bylo co, slečno?
Jsi legrační, vůbec ničemu nerozumíš!
Myslíte, že my dva jsme, včera v noci…
A jak!
Jsi legrační chlapec, a ani o tom nevíš.
Jsem legrační…
Ano.
A ty tvoje dobré způsoby.
Včera jsi žádné dobré způsoby neměl.
Kdepak.
Moc se omlouvám, slečno.
Opilý ztrácím kontrolu.
- Zneužil jsem… - Zneužíval jsi mě celou noc!
Tak vidíš. Musíš se mi líbit.
V téhle práci dělat přesčas…
- Jsem polichocen. - Máš proč.
Když ti to řekne holka…
Nóbl ženy jsou obklopeny houslemi. My ne.
Dobře, měj se.
Jestli půjdeš do války, zkus neumřít.
Sbohem, slečno.
Hej.
Vím, že není moc šance, že bychom se viděli znovu.
Ale radši „Na shledanou“. „Sbohem“ nosí smůlu.
Dej té babce minci, až půjdeš kolem.
Promiňte.
Nebojte se, poručíku. Dostaneme je!
To jistě ano, madam.
Vyřešíme to zavraždění arcivévody
se Zakim, tak nebo tak.
Nemyslím, že bude válka.
Možná umřeme, ale aspoň víme, co chceme.
Život nedává smysl a nikdy nekončí.
Tak mluví mládí.
Kdybyste mě viděl za císařových časů…
Byla jsem na každém bále.
Zamiloval byste se do mě, poručíku.
Kdysi jsem byla krásná.
Taky jsem tančila v kruhu lásky.
KONEC
Překlad titulků: Markéta Forró