Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
UN FILM DE ROGER VADIM
DUPĂ O PIESĂ DE ARTHUR SCHNITZLER
- Interesați? - Nu, e prea târziu.
În cinci minute e apelul.
Idioților! Când vă înrolați din nou?
Hai, patrioților!
- Ce femei nesimțite. - N-o băga în seamă.
Georges!
Ești oarbă?!
Dar nu ești Georges!
Era să mă calce. Nu-mi puteai spune că nu ești tu?
- Ce nu sunt eu? - Georges!
Numele meu e Georges!
Nu ești singurul pe nume Georges!
Credeam că ești un tip din Ploubalec.
Unde e Ploubalec?
În Finistère. De acolo vin eu.
Rahat!
Par eu a veni din Ploubalec?
Ce voiai cu Georges al tău?
Îl știam acolo, înainte să vin la Paris.
- Ești în Paris de mult? - De un an.
- Și prostituată? - Tot de un an.
- Semeni cu el. - Ajunge!
Poate că el seamănă cu mine.
Vino la mine! E mai frumos decât la cazarmă.
În cinci minute e apelul.
- N-am bani. Pa! - Haide!
Nu te costă nimic, arăți ca Georges.
Tu ești fata despre care mi-a spus Buzard!
Cine e Buzard? Nu-l cunosc.
Da, tu trebuie să fii.
Nu obișnuiești să vii la terasa Omnibus?
Uneori. Și ce dacă?
E o fată la Café des Omnibus.
Buzard a avut un accident, iar ea l-a dus la el.
N-a vrut să-i ia bani, deși Buzard e un pocit.
Mi-a spus și nu mi-a venit să cred.
Știi…
Am venit cu mulți de la Omnibus, dar nu mi-i amintesc pe toți.
Dacă Buzard e urât, n-am fost eu. Sau nu cu el.
Mergem?
Te grăbești și știi că nu e gratis.
Trebuie să fiu la apel în cinci minute, lasă vorbăria.
- Unde stai? - La zece minute de aici.
Glumești? E prea departe!
Îmi placi, dar…
Pierd permisia de sâmbătă dacă n-ajung la apel.
Atunci, vino sâmbătă, bine? Voi fi liberă!
Bine, fie. Dă-mi adresa ta, repede!
- N-o să vii… - Ba da.
- Ești jalnică! - Ticălosule!
Știi bine că ești chipeș.
Haide, doar un minut!
Să trecem de ziduri, dacă eu stau prea departe.
- Natura nu e pasiunea mea. - Haide, știu un loc bun.
Haide!
Iarba miroase frumos, nu?
Mi-ar plăcea un amant ca tine.
Te-aș face geloasă.
- Am nevoie de schimbare. - Te-aș face să te răzgândești.
Georges era un afemeiat când ne-am cunoscut.
Ne plăceam, așa că nu s-a culcat cu altă fată timp de trei luni.
Recunosc… E ceva să-ți placă cineva așa!
E aproape la fel de frumos ca sentimentul însuși.
Rahat! Am pierdut apelul!
Să-mi trimiți o copie a poveștii tale de iubire.
Mi-am distrus sâmbăta!
Măcar mulțumește-mi!
Gata, lasă-mă să mă bucur.
Un franc e prea mult, dă-mi măcar zece centime!
Zece centime?! Te-ai uitat bine la mine?
Atunci, dă-mi o țigară.
Mă crezi idiot?
Nu e suficient că mi-ai stricat sâmbăta?
Bine, pleacă! Zgârcitule!
Ticălosule! Derbedeule!
Ce frumoasă e armata franceză!
Dacă așa speră să șteargă steagul Franței…
Să și-l bage unde nu răsare soarele! Domnule Déroulède!
Te-ai furișat pe afară?
Primești 15 zile.
Cu amicul nostru răcan
Nu suntem niciodată departe, vom fi
Doi băieți din Arras
Capitala Pas-de-Calais
Iar mai târziu
Vom spune mereu că în regimentul nostru
Am avut numeroase orgii
Dar ne-am distrat de minune!
E timpul pentru a treia rundă!
Mai încerc o dată.
Bravo!
E KO.
- Ce puternic ești! - Sunt de la Dragoni.
- Vrei să dansezi? - Da.
- Vii des aici? - Nu, e prima oară.
De obicei merg la Wagram, acolo e cartierul meu.
Mă întâlnesc cu o prietenă care vine des aici.
- Atunci, norocul meu. - Serios?
Superiorii mi-au anulat permisia.
- Și cum ai ieșit? - La ce sunt bune zidurile?
De asta le-am făcut. Ca să le putem sări!
N-aș îndrăzni!
Dacă dai peste plutonier?
Imposibil!
Sunt norocos.
Ceva mi-a spus că trebuie să vin aici în seara asta.
- Serios? - Știam că te voi vedea.
Destinul!
Sunt un romantic. Tu?
Uite-o pe prietena mea!
Nu mai spune!
Hai să-i facem cu mâna.
Bună!
Sunt un vechi prieten al prietenei tale.
Cum ai spus că te cheamă?
- Germaine. - Sunt prieten cu Germaine.
Și prietenii prietenilor… Sunt toți prieteni.
- Cum te cheamă? - Rose.
Interesant nume. Să-ți aduc o bere?
Vino.
Doamne! Stăpânii au avut un dineu în seara asta.
A durat o veșnicie să spăl vasele. Dar bucătăreasa m-a lăsat să plec.
Vrei berea aia?
Și eu?
Și tu, desigur. Drept cine mă crezi? Un idiot?
Jur, femeile sunt atât de bănuitoare azi!
Pe aici, dră Rose. E o masă bună acolo.
Să revedem cuibușorul nostru de nebunii
Chelner!
Zilele de mult trecute când îngenuncheai în fața mea
Poate ți le aduci minte
Chelner, trei beri.
Cât ne iubeam!
Vreau un radler, te rog.
Din ianuarie până la sfârșitul lui decembrie
Nimeni nu va ști ce fericiți eram
Atât de aproape de rai în cămăruța noastră
Ești romantică, dră Rose?
E o nebunie cât de romantic sunt eu.
Dar cât de departe e visul dulce al tinereții mele
Acum pare atât de departe!
Cât de mult ne iubeam noi doi
imediat ce ne-o permitea soarele
Ca să arătăm cât suntem de fericiți
duminica ne îmbrățișam la geam
Cât de mult ne iubeam noi doi
O să înlocuim iubirea cu bunătatea
Și vom vedea iar acel vis dulce
Nu se mai termină, nu-i așa?
- Ar trebui să dansăm. - Chiar îți place să dansezi atâta?
Cu tine, da.
Ce distractiv! O polca staccato! Dansăm?
- Dansați, domnișoară? - Da.
Am ieșit!
Nu mai știam unde sunt.
Da!
Ce plăcut e aerul curat!
Îmi place atât de mult să dansez, nu vreau să mă opresc!
Nicio altă fată nu era așa de drăguță ca tine.
- Le-ai încercat pe toate? - Se vede după dans.
Stai!
Ești îndrăzneț, nu-i așa?
Ai grijă, o să-mi rupi nasturii!
Ar trebui să te porți mai cuviincios!
- Serios? - Nu ne cunoaștem suficient de bine.
Exact, hai să ne cunoaștem.
Ce crezi că facem acum?
Nu te purta așa cu mine, abia ne-am cunoscut.
Rahat! Nu-i adevărat, am dansat de trei ori.
Nu! Nu, dle Georges! E prea repede.
Fii cuminte! O să ne vadă cineva.
Vino acolo, e distractiv.
E o casă abandonată acolo.
Dar… Dle Georges! Ce faci?
Hai să ne întoarcem la mulțime.
- De ce ne-am întoarce acolo? - Nu!
Dle Georges!
Dacă aș fi știut…
Vai!
Ești așa de moale!
Ca untul!
Nu-ți văd fața.
Ce-i cu fața mea?
Iubito, doar n-o să stai acolo toată noaptea, nu?
Ajută-mă să mă ridic.
Bine.
Georges…
Ce a făcut Georges?
Ești un băiat rău, nu?
- O să mă faci să sufăr? - Cu siguranță.
- În timp. - Haide…
Fii drăguț…
Sunt drăguț.
Pot fuma, nu? N-o să stric sentimentul.
Ține-mă strâns, ca mai devreme.
E atât de întuneric!
Hai înapoi, o să fie mai multă lumină.
Nu mai vrei să stai pe întuneric, nu?
Măcar spune-mi că mă iubești… Ar trebui să spui asta fetelor.
- Nu ți-am dovedit-o deja? - Ba da. Dar ar trebui s-o și spui.
Jur, femeile sunt așa de complicate!
Ascultă! Repede, cântă „Polka des Mirettes”!
Nu mai vrei să mă săruți?
- Lumina va fi prea puternică acolo. - Bine.
Poftim! Hai să dansăm!
Mai ai chef de dans?
Sigur, de asta am ieșit!
Trebuie să mă duc acasă.
Stăpâna mea e o vacă. Nu mă lasă să stau afară după 11.
Mă gândeam să mă duci acasă.
- Să te duc acasă? - Da.
E trist să mă duc acasă singură.
Unde locuiesc stăpânii tăi idioți?
- Lângă Les Invalides. - E bine, e în drum.
Dar eu stau până la miezul nopții. Și prietena ta ne așteaptă.
- De ce? Acum e rândul ei? - Trebuie să fim politicoși.
Eu am invitat-o, nu?
Rahat!
Ești fericită? Am ratat „Polka des Mirettes”!
Femeile… Excelent! O cântă iar!
Uite-o pe dra Germaine.
O să dansez eu. Îmi permiți?
- Dacă vrei să te duc acasă, așteaptă-mă. - Bine, aștept.
Du-te și ia-ți o bere.
Femeile!
Sunt sigur că tu nu ești așa, dră Germaine.
- Vrei să dansezi, domnișoară? - Nu, mulțumesc.
Nu mai vreau să dansez în seara asta.
„Dragul meu, azi e duminică.
Sunt sigură că te distrezi.
Sunt singură, bucătăreasa are liber azi,
iar stăpânii au plecat la țară.
E doar fiul lor, care învață pentru un examen.”
E atât de trist, pe vremea asta frumoasă…
„E atât de trist
pe vremea asta
frumoasă.”
Intră!
Dle Alfred, m-ați chemat?
Da… Da, Rose, eu te-am chemat.
Ce…
Vrei să tragi jaluzelele?
Da… E mai rece aici când sunt trase jaluzelele.
Da, dle Alfred.
Dl Alfred m-a chemat?
Da…
Rose…
Avem coniac în casă?
Desigur, dle Alfred.
Dar probabil că e sub cheie.
Da, așa e, azi e duminică.
Sunt puțin pierdut.
Dl Alfred muncește din greu.
Dl Alfred ar trebui să se odihnească.
Rose, adu-mi un pahar cu apă.
Da, dle Alfred.
Mulțumesc, Rose.
Lasă apa să curgă, ca să fie rece.
Dă-mi-l.
Scuză-mă.
Sunt extenuat.
Cât e ceasul, Rose?
E aproape ora patru, dle Alfred.
Ora patru?
Mulțumesc, Rose. Poftim.
Da, dle Alfred?
Rose, acum m-am gândit la asta, dar e destul de important.
- Profesorul n-a venit încă. - Aș fi auzit soneria.
Surprinzător, de obicei vine devreme.
Dacă nu cumva a sunat odată cu dl Alfred.
Rose, vino aici.
Da, dle Alfred?
Nu, mai aproape.
Da, mai aproape. Acolo e bine.
Mă gândeam…
La ce, dle Alfred?
La bluza ta.
E neagră, nu-i așa?
E neagră.
E un negru foarte drăguț.
- Iarna, e albastră. - Dar e vară!
E neagră, deci.
Se încinge vara…
Ce nasturi mici, nu?
Da, dle Alfred. Sunt foarte mici.
Dar… N-ar trebui să-i descheiem, dle Alfred.
De ce?
Năstureii…
- Nasturii sunt niște proști, nu? - Dle Alfred!
Ai pielea așa de albă, Rose.
Dl Alfred mă flatează.
Dar acum ar trebui să-mi închei bluza.
Nu chiar acum! Ar fi așa de trist!
Nu, nu face asta!
Ai un iubit, Rose? Un iubit care…
Nu, dle Alfred.
De ce îmi spui asta oftând?
Nu e normal.
Ești așa de frumoasă… Mi se face rău!
Ce pantofiori frumoși!
- Și ciorapii sunt negri. - Dle Alfred! Dacă sună cineva?
Nu-mi pasă! Nu-mi pasă deloc!
- Cine să sune la ora asta? - Profesorul dlui Alfred.
Profesorul?
Ce mă învață el…
Dreptul administrativ nu e foarte util în viață.
Dar picioarele tale… Picioarele tale!
Te urmăresc de multă vreme… Rose.
- N-ai observat niciodată? - Ba da.
Uneori, când ne servești, te apleci când schimbi farfuriile.
Îmi atingi spatele cu burta. Știai?
De fapt, mă las cât pot pe spate.
Ai observat vreodată?
Nu știam ce fac.
Într-o zi,
i-am spus „da, domnișoară” dlui Poincaré, invitat de tata la cină.
Ce figuri au făcut tata și bunicul!
Nu-mi mai puteam controla gesturile. Mâncam tot ce-mi pica în mână.
Într-o zi, mi-am mâncat supa cu furculița de pește!
Ai observat?
Da, dle Alfred! Am râs așa de tare în bucătărie!
Dinții tăi!
Rose, când râzi… Dinții ăia!
Sunt ca ai oricui, dle Alfred!
Nu, nu sunt ca ai oricui!
Stai jos, să-i văd mai bine.
- Cad! - „Cad!”
E o prostie să stai jos.
E o poziție ridicolă. În unghi drept.
E atât de artificială! Întinde-te.
- O să fie mai natural. - Nu!
- Nu, dle Alfred. - Ba da.
N-aș fi ghicit niciodată că sunteți așa de rău.
Nu, e prea multă lumină aici, dle Alfred.
Nu, ți se pare ție. E aproape întuneric.
Te-am urmărit…
E o ferestruică deasupra ușii camerei tale.
O dată m-am uitat în timp ce te spălai.
Dle Alfred…
Ce urât!
Nu spune asta, a fost minunat.
Dle Alfred! Dacă sună cineva la ușă?
Nu deschidem, atâta tot.
În fața tatălui dv.?
- Tata?! - Acolo…
Rose…
Dle Alfred…
Nu e doar asta.
Mă iubești măcar puțin?
E profesorul.
Nu pot să-i deschid așa.
Va preda drept administrativ în altă parte.
Poate că am fost puțin…
puțin…
Nu, dle Alfred.
Nu-i adevărat ce ai spus, nu? Ai mai avut un iubit.
Da, dle Alfred.
- Nu vă faceți griji. - Am bănuit eu.
Va trebui să fim foarte atenți cu mama mea.
De acum îți promit că nu voi mai rămâne singur cu tine,
ca să nu se mai întâmple asta.
Ne-am lăsat duși de val…
Îmi pare foarte rău.
Rose…
Ești fermecătoare și… Ești o fată minunată.
Ar trebui să rămână între noi.
Spre binele tău și al meu.
Desigur, dle Alfred.
„Mă gândesc la tine.
Îmi ești fidel?”
„Sophie, Sophie, Sophie,
trebuie să accepți să mă vezi singură.”
Sophie, draga mea.
Nu, nu acum, e prea mult.
Sophie, știam eu că… Nu. Mi-am făcut griji… Scuze, părinte!
- Aveți nevoie de ceva? - Nu, mulțumesc, doamnă.
Uneori, când ne mutăm…
Dar… Vă stau la dispoziție.
Sunteți foarte amabilă, mulțumesc. Dar am totul aici.
Sunt foarte discretă!
- Dar, dacă vă pot ajuta cu ceva… - Nu, mulțumesc.
Ce hoașcă! Cu camere la prețul ăsta, să n-o mai văd!
Nu, nu!
Nu, e pentru mine.
Sophie!
Alfred, sunt îngrozită!
- O să leșin! - Nu aici. În camera mea!
- Vino și leșină în camera mea. - Unde mă duci, Alfred?
Ia loc, Sophie. Stai jos.
Mulțumesc.
Alfred…
Alfred, lasă-mă să plec, te implor!
- Unde mă aflu? - La mine.
- Locuiești de mult aici? - Nu, nu de foarte mult timp.
- N-ai vrea să-ți scoți pălăria? - Ce-i cu tine, Alfred?
Am spus că rămân doar cinci minute.
Măcar scoate-ți vălul.
Port două!
Atunci, scoate-le pe amândouă. Am dreptul să te văd, nu?
Însemn atât de mult pentru tine, Alfred?
Dar e așa de cald aici!
E vară.
Ar trebui să plec…
- Ar trebui să plec. - Scoate-ți pălăria.
Trebuie să plec. Alfred, ar trebui să plec.
Pune acele pe șemineu.
Altfel, n-o să le mai găsim.
Ce s-a întâmplat, Alfred? Te-ai lovit?
Nu…
Nu, Sophie… N-ai fost niciodată așa de frumoasă!
Alfred, ai promis că vei fi cuminte.
- E așa de cald aici. - Scoate-ți mănușile!
Da, mănușile mele…
Pune-le lângă pălărie.
Și acum, adio, Alfred!
- O să plec. - Nu, Sophie.
Alfred… Ce mi-ai făcut?
- Ți-am scris o scrisoare așa de lungă… - N-am primit-o.
N-am trimis-o.
În ea îți spuneam că nu voi veni.
Nu înțeleg asta, Alfred. Am un soț, o fetiță…
Alfred…
E groaznic, suntem ca doi amanți.
- Asta e, nu? Doi amanți? - Nu știu.
- Mai dă-mi un sărut. - Nu!
Ultimul.
Nu, nu pe gură.
Alfred, dacă mă iubești, lasă-mă să plec.
Pălăria mea!
Mai e o cameră alături?
Da, una mică.
Cum adică?
- Adică… - Ce e în camera aceea, Alfred?
Un fel de salon…
- Primești oaspeți des? - Nu, pe nimeni.
- E pentru orice eventualitate… - Alfred, jură-mi ceva.
Jur!
Nu, nu e nimic.
Mai dă-mi un pahar cu apă și plec.
Și lasă apa să curgă, ca să fie rece.
Rahat! Nu e apă.
N-ai vrea vin de Porto?
Doar o picătură. Un pahar de adio.
O să aduc un tirbușon.
Nu am tirbușon!
Rahat, rahat, rahat!
Ce tot spui acolo, Alfred?
Sunt pierdut, viața e prea grea!
E un deșert unde nu cunoști pe nimeni și nu găsești nimic!
Rahat!
Alfred, ce-ai făcut?
Un gest nefericit. Nu știu ce fac.
- Viața e scurtă, Sophie! - Alfred, ăsta nu e un motiv!
O să-mi strici coafura.
Alfred, sora mea mă așteaptă. Are febră.
Și eu am febră! Unica, adevărata febră!
- Alfred! - Pe care o ai doar o dată!
Alfred, ai promis că ești cuminte.
Iar eu te-am crezut.
E atâta lumină aici, Alfred!
Ce faci, Alfred?
Unde mă duci?
E mai întuneric în camera de alături.
În celălalt salon?
E un dormitor, Sophie.
Un dormitor…
Alfred, dacă aș fi știut…
Alfred, ce faci cu mine?
Alfred!
Alfred, mi-ai spus că e un salon!
Ești foarte rău, Alfred!
Nu! Nu pe pat! Nu pe pat…
Alfred, ne vedem doar la slujbă
sau la Palais des Glaces.
Vino repede, Alfred! Mi-e frig!
- Ai ceasul? - Vin acum, iubito!
Cred că te iubesc prea mult…
Da, asta e. Te iubesc prea mult, am fost nebun.
Eram pe jumătate nebun de mai multe zile.
Aveam un presentiment.
Nu te chinui, dragul meu.
Ești așa de speriat…
Calmează-te.
E de înțeles.
Desigur.
L-ai citit pe Stendhal?
- Stendhal? - Da.
Psihologia iubirii. Stendhal a scris o carte despre asta.
Nu… Dar de ce mă întrebi asta?
În cartea aceea, Stendhal spune o poveste semnificativă.
Serios? Ce poveste, dragule?
Povestea reunirii ofițerilor de cavalerie.
Și?
Acești ofițeri de cavalerie…
își povestesc aventurile romantice.
Fiecare explică cum s-a simțit prima oară cu femeia pe care a iubit-o cel mai mult.
Și toți recunosc…
Cu acea femeie,
au cunoscut același lucru trăit de mine azi.
- Serios? - Da! Pare să fie clasic.
Dar, oricum, mi-ai promis că vei fi cuminte.
- Haide, nu încerca să faci pe isteața. - Nu fac asta.
Povestea lui Stendhal mi se pare foarte instructivă.
Până acum, credeam că doar
oamenii mai în vârstă sau cei care își forțează norocul…
N-are nicio legătură cu asta!
E vorba despre intensitatea sentimentelor.
Nu, cel mai frumos lucru la povestea lui Stendhal
e ceea ce spune unul dintre ofițeri la sfârșit.
Povestește că a petrecut șase nopți…
Sau poate trei, nu-mi amintesc.
Cu o tânără pe care o dorea de câteva săptămâni.
Și în fiecare dintre acele nopți,
au fost împreună,
plângând lacrimi de bucurie.
- Împreună? - Da, împreună.
- E minunat, nu-i așa? - Da, foarte.
Dar unii oameni nu plâng cu adevărat, nu crezi?
Da, dar acesta e un caz special.
Era o iubire specială.
Da! Am înțeles că Stendhal a spus
că toți ofițerii de cavalerie, în acea situație…
Da, sigur râzi!
E mai ușor decât să încerci să înțelegi.
Nici nu mă mai gândesc la asta.
N-ar trebui să te mai gândești nici tu.
N-o să începi să plângi, nu?
Vezi? O faci iar!
Nu, dragule…
Sunt foarte fericită.
Îți amintești prima noastră discuție?
Mi-ai spus…
Mi-ai spus că vom fi îngeri.
Ei bine, suntem îngeri.
- Cât e ora? - Nu știu.
Ai pielea așa de moale…
Nu…
Nu, Alfred. E atât de târziu!
Sora mea e bolnavă.
Am promis că mă duc s-o văd.
Îngeri. Trebuia să fim îngeri.
Mai citești? O să te doară ochii.
- Ai terminat ziarul? - Nu, dar nu e nimic interesant.
Parcă trăim într-o perioadă fără lucruri de spus.
Anul 1914 va fi anul în care nu s-a întâmplat nimic.
Ar trebui să ne culcăm.
Ce citești?
O poveste…
Nici în ea nu se întâmplă nimic.
Ești atât de fermecătoare!
- În seara asta ai o strălucire aparte. - În seara asta?
Da.
Știi că te iubesc în continuare?
Uneori, cred că uit asta.
Uneori, ar trebui să uităm asta.
De ce?
Pentru că, dacă am continua să ne iubim,
căsnicia ar fi un lucru imperfect.
Dacă în cinci ani de căsnicie n-am uita că ne iubim,
atunci n-am mai fi îndrăgostiți.
- De ce? - Sunt convins.
Căsnicia nu e o aventură amoroasă.
Trebuie să ai un plan pentru viitor.
Pe scurt, păstrezi iubirea la borcan,
iar uneori îl deschizi.
Am vrut să sune mai poetic, dar cam așa ceva.
Ești fermecătoare!
Iar modul în care te exprimi e atât de copilăros.
Ești adorabilă în seara asta.
Nu știu de ce.
Nici eu, dragul meu.
Dar dacă ți se pare că sunt adorabilă în seara asta,
înțeleg că ai decis să deschizi borcanul?
Doamne, ce amuzantă ești!
Ești cel mai delicios lucru pe care l-am văzut.
Apropie-te.
Pune capul pe umărul meu.
Să fie limpede,
căsnicia e un lucru sacru.
Noi, bărbații,
îi uităm uneori sensul
din cauza aventurilor romantice pe care le-am avut înainte.
Pentru că, în fond,
cu ce creaturi am avut de-a face?
Da, ce creaturi sunt acelea? M-am întrebat și eu deseori.
Niște creaturi jalnice, crede-mă.
Dar n-ar trebui să le judecăm.
Au utilitatea lor.
Nu cunoști suferința care le obligă pe femeile alea să păcătuiască.
Dar își vând mereu trupurile?
Nu, n-am spus asta.
Eu mă refer la mizeria materială.
Există și… Cum să explic? Mizeria morală.
E o noțiune oarecum incompletă, a ceea ce e bine și rău.
Dar uneori le văd pe stradă sau în restaurante.
Nu mi se pare supărate, râd mereu.
Dar cum râd?
Nu uita, draga mea,
aceste creaturi sunt destinate să decadă tot mai mult.
Nu există o limită a decăderii lor.
Dar poate că e plăcut să te simți căzând, ca într-un vis.
Sophie! Cum poți spune asta?
Mai spune-mi. Mai spune-mi, îmi place când îmi povestești.
- Despre ce? - Despre creaturi, despre femei păcătoase.
Ce-i cu tine, Sophie?
Mi-ai promis când ne-am căsătorit că tu…
- Că o să-mi spui ce ai făcut în tinerețe. - Te interesează?
Nu ești soțul meu?
Nu e corect să știu totul despre tine?
Trecutul unui tânăr… Ar trebui uitat, draga mea.
Altfel, ar fi o pângărire.
Nu, nu vom pângări nimic.
Spune-mi, Henri, câte femei ai ținut în brațe așa cum mă ții pe mine acum?
Dar, Sophie… E jenant.
- Nu știu. - Henri, mi-ai promis!
N-ar trebui să mă chestionezi așa. E de prost gust!
Tu…
O tânără atât de pură, de educată!
Da, sunt educată în public. Dar aici suntem singuri, în pat!
E patul căsniciei noastre.
Chiar vreau să știu.
Dar, Sophie, n-o să-ți descriu… Ești soția mea!
Fetița noastră doarme în camera de alături!
Aș vrea să am și un băiețel.
Haide, spune-mi despre celelalte fete! Era vreuna măritată printre ele?
De ce întrebi?
Ca să știu! Trebuie să fi fost și una măritată.
Știu că da, dar aș vrea să știu de la cineva care a cunoscut una.
Sophie, nu cunoști o asemenea femeie, nu?
O femeie măritată care…
Nu, dragule, doar că mă intrigă.
Copila mea.
Nu înțelegi cât de groaznic se simt acele femei.
Sunt prinse într-o plasă de minciuni, secrete, trădare și pericol!
- Desigur. - E un preț mare pentru o bucurie măruntă.
Plătesc un preț scump pentru atât de puțină…
Plăcere?
Cum adică, plăcere? Cum poți numi asta plăcere?
Trebuie să simtă puțină plăcere. Altfel n-ar face-o!
E doar un scurt moment de extaz.
Da, extaz…
E dizgrațios.
Dar recunoaște că ai avut o asemenea experiență,
între toate relațiile tale.
Bine. Da, am avut.
Dar a fost cea mai tristă experiență a mea.
Cine a fost?
- Spune-mi cine a fost. O cunosc? - Ce-i cu tine?
Henri, a fost… A fost cu mult timp în urmă?
Cu mult înainte să ne căsătorim?
Nu-mi mai pune întrebări, te implor.
- Chiar ai iubit-o? - Nu vorbi despre asta, te implor.
Am iubit o singură femeie: pe tine.
Nu poți iubi decât puritatea și onestitatea, nu?
Oricum, a murit.
- Serios? - Da.
E o prostie să spun asta, dar cred că acele femei mor tinere.
Crezi?
- Ce e? - Henri! Plăcerea e periculoasă.
Dacă ne iubim soții atât de mult, vom muri și noi?
Copila mea… Copila mea dulce, inocentă.
Ești atât de drăguță, de micuță!
Atât de proaspătă și de minunată!
Nu, draga mea.
- Nu vom muri? Ești sigur? - Dimpotrivă!
Într-o căsnicie e foarte sănătos!
Henri!
Dacă ai fi mereu…
îndrăgostit așa…
Ce s-ar întâmpla dacă eu aș fi…
Ar însemna că știu că mă iubești.
Nu putem fi mereu amanți într-o căsnicie.
De ce?
Nu ești doar o femeie care mă atrage,
ești și soția mea.
Și nu aș vrea ca soția mea să…
Chiar și cu mine… Da, chiar și cu mine.
Mai devreme ai spus cuvântul „plăcere”.
Asta e altceva.
Crezi?
E un lucru cu totul secundar.
Atinge o parte a noastră care nu e…
Care e mai puțin…
În fața căreia să nu cedăm…
Cum să-ți explic?
Viața e un lucru serios.
Iar plăcerea e ca un desert.
E târziu.
Îmi place desertul.
Ați mai servit în saloane, credeți că vă cunoașteți meseria.
Dar nu, n-o cunoașteți.
Trebuie să învățați partea cea mai grea pentru tinerii ospătari:
servirea în saloane private.
Ce e un salon privat? E o sală,
unde cineva care nu vrea să fie recunoscut sau deranjat
invită unul sau mai mulți prieteni.
Am spus „recunoscut sau deranjat”.
Ospătarii nu trebuie să recunoască pe nimeni.
Într-un stabiliment de primă clasă, angajații nu-i recunosc pe clienți.
Ce s-a întâmplat? Vorbești mai târziu.
Clientul, fie că e cu prietenii,
fie că e, să nu fim ipocriți, singur cu o femeie,
vrea mai presus de toate să nu fie deranjat.
Totuși, clientul trebuie să mănânce. De asta a venit.
Aparent… Poate mânca, iar noi trebuie să aducem felurile de mâncare.
Acolo! Acolo intervine psihologia.
Tăcere! Vorbești mai târziu.
Uite o regulă generală: imediat ce sună, te duci!
V-ați putea gândi: „Au terminat aperitivele acum jumătate de oră.”
„Ce mai vor?” Răspunsul e…
Nu e treaba voastră!
Pot face ce vor!
Dar imediat ce sună, vă duceți!
De ce mă tot întrerupi?
Salonul 12 sună nonstop de cinci minute, dle Albert!
- Trebuia să-mi spui, imbecilule! - Nu m-ați lăsat!
Îmi pare rău, domnule.
Lucrez aici de 30 de ani,
și există o excepție de la regulă, o situație cu totul unică.
A sunat, dar n-ar trebui să intrăm.
Domnul stătea pe clopoțel.
- Buzele tale au gust de frișcă. - Buzele mele sunt mereu dulci.
- Ți s-a mai spus asta? - Ce credeai?
Câți te-au sărutat pe buze?
În primul rând, n-am numărat. Și apoi, de ce întrebi?
- Dacă-ți spun, n-o să mă crezi. - De ce?
Bine. Ghicește.
Nu știu, nu vreau să te supăr.
Să vedem? 20?
De ce nu 100?
- Drept cine mă iei? - Da, ești foarte tânără.
Zece?
Evident, o fată întâlnită pe stradă, care vine cu tine într-un salon privat,
e capabilă de multe orori.
Ai mai fost într-un salon privat?
- Vrei să auzi adevărul? - Da!
- Da. - Da?
Da. Dar nu așa cum crezi tu.
Am fost cu o prietenă și cu logodnicul ei, de Lăsatul-secului. Atât.
Bine…
N-ar fi dramatic dacă tu și iubitul tău…
Nu, n-ar fi dramatic. Dar nu am un iubit.
Poftim? Doar nu vrei să te cred…
Nu. În sfârșit…
- N-am mai avut unul de șase luni. - Înțeleg.
- Cine era? - Un bărbat.
Râzi de mine.
- A fost primul pentru tine? - Da.
Și dă-mi voie să-ți spun că arăta ca tine.
Dacă ești curios, de asta am venit cu tine.
Avea o privire… Omul ăla putea face orice cu mine.
- Iar tu l-ai părăsit. - Nu.
S-a întors în țara lui. Era un străin.
- Mai vrei șampanie? - Nu, ar trebui să plec.
- O să mă certe mama. - Locuiești cu ea?
Sigur că locuiesc cu mama, ce-ai fi vrut?
Și tatăl tău?
A murit cu mult timp în urmă.
Și locuiești singură cu mama ta?
Glumești? Suntem cinci, doi băieți și încă două fete.
Vino, ia loc.
Stai jos.
- Tu ești cea mai mare? - Nu, sunt a doua.
Sora mea, Léonie, lucrează la o florărie.
- Tu ce faci? - Eu stau acasă.
Înțeleg.
Cineva trebuie să fie acasă, să aibă grijă de cei mici. Și mama lucrează.
- Ce-i spui când vii târziu? - Găsesc mereu ceva.
- Ce o să-i spui în seara asta? - Că am fost la teatru.
- Primești des bilete la teatru? - Fratele meu e coafor.
- Clienta lui e dna Réjane. - E o treabă foarte importantă!
Nu-mi strica părul.
- Celălalt frate cu ce se ocupă? - E la școală.
Vrea să se facă învățător.
- Dar ce-i cu atâtea întrebări? - Sunt interesat.
- Ai o soră mai mică? - Da, e o fetiță.
Dar trebuie să stau cu ochii pe ea! La școală își pierd inocența!
Are aproape 12 ani.
Poate că nu mă crezi, dar ieri am prins-o cu un băiat.
- Îți vine să crezi? - La doisprezece ani!
Exact!
Groaznic! Nu mai sunt copii.
Biata de tine! Poftim, bea niște șampanie.
Poftim.
Și tu? Câți ani ai?
Eu am 19 ani.
Draga mea. Iubita mea.
Copila mea. E minunat!
Tocmai am înțeles cât de minunat e!
- Ce e minunat? - Tu!
Tu, tu, tu!
- Nici nu mi-ai spus numele tău. - André.
- Rahat! - Ce e?
- E numele unchiului meu! - Serios?
Acum ce s-a mai întâmplat?
Îmi caut perlele. Mi-ai rupt colierul.
După 30 de ani de muncă aici,
încă mă întreb dacă să intru, când sună din clopoțel.
Ce s-a întâmplat, prietene? Te joci de-a v-ați ascunselea?
Adu-mi nota, te rog.
Știi cât e ceasul?
- Nu, dar o să-mi spui tu. - E 11:30.
Serios? Nu-mi pasă.
- Și mama ta? - De ce? Ce vrei de la ea?
Nimic. M-ai mințit mai devreme, nu?
- E obișnuită să te vadă venind târziu. - O să spun că am fost la teatru.
Și dacă te întreabă de piesă?
Cred că nu prea știi să minți.
Aș putea să-ți dau lecții, să-ți minți soția.
- Soția mea? - Nu ești însurat?
- Cu siguranță ești! - Ce te face să spui asta?
O bănuială.
Aș vrea să știu. Nu port verighetă.
Minți! E în buzunarul vestei!
Mereu verifici dacă nu ai pierdut-o.
Te-ar deranja dacă aș fi însurat?
Aș fi preferat să nu fii însurat.
Dar, știi tu… Destinului nu-i pasă de ce am prefera noi.
Oricum, nu te-ai fi însurat cu mine.
Ai vreun regret, când te gândești la soția mea?
Probabil că soția ta îți face același lucru.
Îți interzic să spui așa ceva!
- Unele lucruri nu trebuie spuse. - Vezi? Chiar ești însurat!
Îmi placi, îmi placi mult.
- Serios? - Da!
Vreau să te mai văd! Des.
- Și eu? - Ce-i cu tine?
Eu aș vrea?
Stai… Lasă-mă să mă gândesc.
Da, cred că-mi placi puțin.
Trebuie să înțelegi că pentru asta…
Trebuie ca lucrurile să fie clare.
Nu mă refer doar la punctul de vedere moral.
Adică…
Înțelegi tu.
În situația mea, atât profesională, cât și privată,
n-aș avea timp să stau cu ochii pe tine.
Și știu unii bărbați care, doar pentru a se distra,
ar fi capabili ca într-o seară…
- Într-un salon privat. - Da, într-un salon privat sau…
Nu mă întrerupe, te rog. Și încearcă să înțelegi.
În primul rând, prima regulă. E foarte simplă.
Nu răspunde dacă te oprește un bărbat pe stradă.
Dacă insistă, mergi mai repede.
Mai presus de orice, nu te opri în fața unei vitrine.
Vor veni la tine să discute.
Asta e tot ce vor, să înceapă o conversație.
Chiar și cu o simplă replică, ei cred că au dreptul la orice.
Și dacă, Doamne ferește, plouă,
el va profita și îți va oferi umbrela până la mașina lui.
Evident, va trebui să refuzi.
Strică-ți hainele fără ezitare.
Știi că o să-ți cumpăr eu altele.
Dar, orice ai face, nu accepta să-l iei de braț!
Femeia caută mereu
Noi cuceriri, zi și noapte
Ca să le faci pe plac, vanitos
Petreci ore în fața oglinzii
Eleganță, o grație înșelătoare
O privire și un suspin respectabil
Catifea, parfumuri și crinolină
Nimic nu întrece un „je-ne-sais-quoi”
Dna Arthur e o femeie
De care alții au vorbit mult și bine
Fără ziare, fără reclamă
A avut un șir de amanți
Dna Arthur e o femeie
De care alții au vorbit mult și bine
Acum voi cânta „Trăsura”, de Xanroff.
Femeia are un talent incredibil.
Îmi place s-o aplaud.
Și mie îmi place, ai mâinile ocupate.
Doamne, ce haioasă ești!
Știi ce rar găsești pe stradă o fată așa de amuzantă?
Îmi spun același lucru.
- Știi ce-ar trebui să facem? - Nu, dar o să-mi spui tu.
În loc să ascultăm „Trăsura”, care nu e un cântec pentru fete,
ar trebui să mergem la mașina mea
și să mergem la mine să bem ceva. Doar un minut.
Nu se poate, un automobil? Ești cu adevărat original!
- E o mașină De Dion. 40 de cai-putere. - Au loc atâția cai acolo?
Din trăsură, o femeie coboară și spune
„Hopa sus!”
Din trăsură o femeie spune
„Minunat, Léon! E soțul meu!
Nu mai trebuie să ne ascundem! Hopa sus!
Nu mai trebuie să ne ascundem! Să-i dăm vizitiului 100 de centime.”
Minunat! Ești minunată!
Ești Parisul! Ești Parisul însuși!
Nu e bine, eu sunt din Argenteuil!
Nu contează, tot Parisul ești pentru mine.
Ai multe nimicuri aici.
- Cine face curat pe aici? - Am un servitor chinez.
Au un mod aparte de a face curat. Mută obiectele de colo colo.
E mulțumit să facă dezordine în altă parte.
- Astea sunt toate din China. - Nu se vede mare lucru aici, nu?
Lucrez doar în semiîntuneric.
Dar ochii ăștia adorabili se vor obișnui curând.
Ochii ăștia adorabili nu vor avea timp.
- De ce? - Am venit doar pentru un minut.
Așa ne-am înțeles, nu?
- Scoate-ți pălăria, draga mea. - Pentru un minut?
Poftim.
- Ar trebui să te odihnești puțin. - Dar nu sunt obosită, am venit cu mașina.
Dar nu stai bine în scaunul acela egiptean.
Cred că era confortabil pe vremea lui Ramses II,
dar de atunci, fundurile noastre se gândesc la altceva.
Vino aici, draga mea.
Ce coincidență! O canapea! Ce curios!
Femeile îți oferă de obicei un scaun, dar bărbații, mereu o canapea.
Ce vrei să spui? E o simplă canapea. Poftim.
- Pune-ți capul acolo. - Dar nu sunt obosită deloc!
Ba da, ești! La vârsta ta trebuie să ai grijă.
Pun pariu că n-ai 20 de ani.
- Am 19. - 19!
E o vârstă critică! Haide, întinde-te.
Adorabilă! E pur și simplu, adorabilă!
O să fac ceva cu această mică creatură.
O s-o scot din cochilia ei, s-o netezesc, s-o transform…
Pygmalion! Mă auzi? Pygmalion!
Vreau să fiu Pygmalionul tău!
Ești puțin nebun uneori?
Nebun?
Nebun, nebun!
Adorabil! Nebun!
E cu adevărat adorabilă! Unde am pus vinul de Porto?
Nebun…
O să-i spun Annei de Noailles ce-ai zis, o să-i placă!
Nebun… Aici era vinul.
Ești foarte drăguță.
- Ți-e sete? - Nu.
Nu mi-e sete, mi-e foame.
Ce păcat, aș prefera să-ți fie sete. N-am nimic de mâncare.
Vorbește cu chinezul tău.
Știe să facă doar supă din cuib de rândunică
și nu e sezonul potrivit. Hai, ia loc, draga mea.
Haide…
Dar e o idee excelentă! O să-l trimit la Larue,
să ne aducă ceva de mâncare.
- Dar aveam chef de niște cârnați uscați. - Cârnați uscați! Nu e admirabilă?
Absolut admirabilă! Cârnați uscați…
Vino, ia loc, draga mea. Vino aici.
O să-l trimitem după cârnați uscați la Larue.
Ce mutre o să facă! E incredibil de amuzant!
Mi-a venit o idee.
- De ce nu mergem împreună? - Unde?
- La Larue, la cină. - Nu, nu vreau să plec nicăieri.
N-aș vrea să mă întâlnesc cu vreun cunoscut.
- Cunoști multă lume? - Nu prea.
Dar dacă te întâlnești cu cineva, e o catastrofă.
Cine ești, micul meu mister?
Ce frumos! E vreo firmă cunoscută?
Cine ți-a cumpărat-o? Un prieten?
Sunt sigur că aveți o relație serioasă
și te temi să nu-l întâlnești la Larue.
O statuetă de Tanagra.
Ești o statuetă de Tanagra și aparții deja unei brute!
- Cum e? - E mai puțin țicnit decât tine!
Un om de afaceri! Doamne, ce groaznic! E om de afaceri!
Sunt sigur că e om de afaceri.
Oamenii de afaceri sunt plictisitori.
Ești o pisicuță.
O pisicuță micuță… Și nu știi absolut nimic.
Dar sigur ai observat că atunci când un bărbat se concentrează pe bani,
devine un adevărat idiot!
Tu pari să ai bani.
Nu e același lucru. Eu nu câștig bani…
Eu îi fur!
- Nu se poate! Ești hoț? - Aproape. Sunt scriitor.
Scriitor!
Da, Tocmai mă gândeam; „Are atâta hârtie!”
Uimitor, admirabil!
Paris! Ce oraș uluitor!
- Nu văd legătura. - Draga mea, sunt cunoscut în toată lumea.
Aș fi câștigat premiul Nobel, dacă s-ar fi gândit la mine!
Deci?
Marea vinovată, Femeia și amantul,
Șarpele care plânge…
- Da! Șarpele care plânge! - Da.
Am văzut-o. E minunată!
- M-a făcut să plâng! - Eu am scris-o.
- Tu ai scris piesa aia? - Da, eu.
Spune-mi de ce blestematul de Arnaud nu se mărită cu ea!
- După cât a făcut-o să sufere! - Ești prea bună.
Ești prea bună.
Copila mea… Pisicuța mea…
Fetița mea din popor…
Dacă aș fi iar un om din popor…
Să fiu iar virgin lângă tine!
Chiar ești țicnit!
Vrei să fii iar virgin?
Nu înțelegi nimic. Nu înțelege nimic!
E atât de minunată… E neprețuită!
Am o idee.
O să te pun într-o piesă… Da!
La cât ești de proastă, cu siguranță ești talentată!
Nu ți-ai dorit niciodată să fii pe scenă?
Cu colegele din școală ne distram punând în scenă piese, dar…
Da? Dar…
O să te țin eu. O să te modelez.
- O să-ți dau formă! - Da, dar cu grijă!
- Cu grijă la ce? - La cum mă modelezi.
- O să-mi șifonezi bluza. - Ce dulce e!
Nu-i așa că e dulce pentru că nu înțelege nimic?
Am vrut să spun „din punct de vedere moral”!
Exact, dacă e din punct de vedere moral, poate fi făcut de la distanță.
De ce? Nu te simți bine alături de mine?
Mă încălzesc când te țin așa, aproape, cu blândețe…
Fără să facem ceva.
Da. Când nu faci nimic e plăcut aici.
- Doar să simt căldura… E plăcut. - Așa e.
Desigur, bărbații nu vor decât să te țină în brațe. Dar…
Dar ce, pisicuța mea?
Mâinile bărbaților rătăcesc uneori.
Trebuie să te aperi și în final trebuie să te miști.
Dar când nu te miști, e plăcut.
Dacă aș avea un amant…
Dacă ai avea un amant…
Mi-ar plăcea să mă țină în brațe mult timp, fără să se miște.
În seara asta, pentru prima oară, inima mea e fericită.
Înțelegi?
Lupul cel mare și rău care o mănâncă pe Scufița-Roșie…
Cine știe dacă n-a visat și el la altceva?
O nouă inimă care se dăruiește…
E atât de rară…
Ai grijă, eu nu dăruiesc nimic. Doar împrumut.
Ești foarte dulce.
De ce nu vrei să te transform într-o mare artistă?
Cred că e prea dificil.
Nu pentru mine.
Am lansat carierele multor actrițe la Paris.
Am un simț extraordinar în a descoperi talente.
Nu știu de ce, dar cred că ești foarte talentată.
Am putea încerca. Ce zici?
Hai să încercăm.
Te pun să citești ceva și o să vedem de ce ești în stare.
Haide, dezbracă-te.
- Scoate-o imediat! - Rochia mea?
Da, o să te acopăr eu cu ceva.
Nu poți interpreta un rol tragic în hainele alea. Haide!
În teatru, cel mai important e fizicul. Fizicul!
Haide, dezbracă-te. Scoate-ți rochia!
Da, așa.
E bine, pisicuța mea.
Continuă.
Gata.
Ce frumoasă ești.
Și ce forme frumoase!
O actriță adevărată!
Pune asta pe tine. Ridică-te.
Haide, ridică-te.
Uită-te!
O să fii așa de fermecătoare!
Uite. Fermecătoare!
- Nu e genul meu. - Acum nu mai ești tu!
Nu ești tu, ești…
Ești Psyche!
Da, exact, ești Psyche.
Vino, pisicuța mea.
Să-ți spun ceva. Clasicii…
Ia să văd.
Nu avem decât clasici.
Sunt sigur că ești foarte talentată, o simt!
Citește de aici, încet…
Gândește-te cu atenție la ce vei spune. Îți dau eu replica.
- Fir-ar să fie! Sunt versuri! - Nu contează!
Citește ca și cum ai vorbi cu mine.
Îți explic eu.
Psyche e o tânără răpită de Eros…
De Eros…
Care a luat aspectul unui monstru.
Înțelegi? Haide. Eu voi juca rolul lui Eros.
„Priviți acest șarpe,
acest monstru pregătit pentru tine de un oracol surprinzător,
și care poate că nu e așa de înfricoșător cum ți-ai imaginat.”
Haide, citește, e rândul tău.
„Dv. sunteți monstrul despre care oracolul a spus că-mi va amenința viața tristă?”
„Dv., care păreți mai degrabă un zeu,
care vine ca prin minune să mă salveze?”
Dar… Nu prea înțeleg ce spun.
Nu-i nimic. E-n regulă, draga mea.
Ești splendidă!
Ești atât de frumoasă… E-n regulă.
Vino aici, pisicuța mea.
Micuța mea Psyche.
Statueta mea de Tanagra. Mica mea zeiță.
Mica mea femeie din popor.
Sunt nebun… Nebun după tine!
Nu fi tristă, draga mea. O să-ți cumpăr un teatru!
Credeam că s-au despărțit.
- Acum două săptămâni, era cu Fulcus! - Magnatul petrolului?
Nu, vărul lui. Magnatul mașinilor de cusut.
- Iar el era cu cântăreața aia. - Exact.
- Acum doi ani, erau împreună. - S-au despărțit acum șase luni.
Dar în seara asta sunt împreună.
Știi ce cred eu? E imoral!
Sau e foarte moral. Cu ei nu se știe niciodată!
Ce scandal!
Să apară împreună în public, când știm că s-au despărțit de patru ori!
- Uită-te la ei! O ia de mână. - Ce nerușinare!
Poți părăsi un bărbat, dar atunci nu mai vorbi cu el!
Vezi tu, iubitule… Eu cred în iubire prin muzică.
Atunci, aș putea învăța să cânt la un instrument.
Idiotule!
Știi… E bine că i-am lăsat la bistroul ăla din Les Halles
și am venit să sărbătorim prima seară aici, doar noi doi.
Cafenelele pline de fum sunt pentru snobi.
Doar la Maxim's te simți ca acasă.
Da. E cam aglomerat, dar îmi place.
Chelnerii ne știu de când eram copii. Nu-i așa, Antoine?
- Eu sunt o femeie cu tabieturi. - Serios?
Dar se pare că nu le mai ai pe toate.
Ce-ai zice să vii la mine diseară, să bei ceva?
Te văd venind, cu ghetele tale mari.
- Vârcolacule! - Maximilienne! A trecut prea mult timp.
Simt că sunt pe cale să te cunosc.
Ai un chip frumos, foarte frumos.
Dar mă întreb cum ești în realitate.
- Întreabă-ți prietenii! - Ești așa de cinică!
Mare păcat… Eram foarte sentimental în seara asta.
Și eu.
Probabil de la viorile alea, mă fac să plâng.
Țiganii ar trebui interziși!
Mâncatul e dezgustător!
Mai curând m-aș hrăni cu petale de trandafiri.
Langusta a fost bună?
E ca pentru femei, o întrebare pusă prea târziu.
Oricum, dacă langusta n-a fost bună, acest mic amănunt îmi va salva viața.
Când te gândești că unii oameni dau 100 de centime ca să-ți asculte glumele.
- Dacă ar ști cât le lipsește gustul! - Mulțumesc.
Iar alții plătesc 100 de centime doar ca să le reciți.
- Dacă ar ști… - Dacă ar ști ce?
Nimic, absolut nimic. Te ador.
Hai să nu ne certăm, am strica seara.
Bună!
- Pe cine saluți? - Pe dl Grandsac.
- Grandsac? Fermecător! - Ei, haide.
Știi prea bine că Grandsac a fost amantul meu și îl ador.
Tot Parisul a știut! Erați ridicoli.
A vrut să se sinucidă de dragul meu.
Dar cu domnul Des Epinglettes? A ținut mult?
O lună la Monte Carlo.
S-a ruinat într-o lună. Și dl Monestier la fel.
Salut, câine mare!
Ai tupeul să te plângi de Grandsac,
după ce te-ai culcat cu toate actrițele din Paris.
Și cu cele mici și cu cele mari!
- Nu mai e așa de greu. - Mulțumesc!
Să zicem că te plac cele mari. Dar cele mici?
Uneori, lași de dorit, dragule.
Ce vrei să spui?
Le dai fetelor rolurile promise?
Nu e vorba doar de roluri. Mai e și farmecul meu.
Am uitat că farmecul tău e faimos la Paris!
Aproape că e prezentat turiștilor.
Ce-ai zice să mergem la mine?
Pe cine înșeli venind cu mine în seara asta?
Tot Parisul e în sala asta.
Și sunt sigur, sunt absolut convins
că și actualul tău iubit e aici.
Haide, ghicește, spune un nume.
Dar cum aș putea ghici, draga mea?
- Aș avea nevoie de o carte de telefoane! - Ticălosule!
- Luna! - Tu! Imediat ce vezi un reflector!
- Cred că e superb la țară. - Mi-ai dat o idee.
Hai la Senlis!
- Senlis? - Da.
- La mătușa mea. - Dar ce o să-i spunem?
A murit acum trei luni.
Dar mi-a lăsat o căsuță la țară.
Ar fi divin pentru întâlnirea noastră.
Am dormi într-un pat la fel de înalt ca un arc de triumf,
cu o cuvertură mare, roșie.
Dar n-am cu ce să mă schimb.
Nu-i nimic, îți dau una dintre cămășile de noapte ale mătușii mele.
Ne-am cunoscut în 1908 sau în 1907?
Cred că era iunie 1907.
Ții minte cocktailul Chambéry Fraisette de pe terasa Tortoni?
Plecasem de la o audiție la Bernstein.
Tu mi-ai făcut semn cu pălăria.
Purtai o haină pepit verde cu maro.
Iar tu purtai o rochie de dantelă englezească.
În seara aceea m-ai ținut așa de strâns în mașină,
încât modelul a rămas imprimat pe pielea mea.
Așa că am șters toate urmele.
Și mi-ai făcut altele.
Asta era iubire.
E extraordinară în prima zi.
Te simți de parcă ai descoperit America.
Atunci…
Cristofor Columb în seara aceea…
Nu mai contenea să descopere America!
Ce seară!
N-am ieșit trei zile din casă.
Trebuia să fie așa toată viața.
Atunci, de ce ne-am despărțit după 15 zile?
- Nu-mi amintesc. - Nici eu.
Ce prostie, nu?
- Ne-am fi putut iubi. - Da, e o prostie. Am fi putut…
- Așa e viața, am avut altele de făcut. - Probabil.
E timpul să ne culcăm.
- Să-mi mut genunchiul? - Nu. Îmi place acolo.
E adevărat că acum sforăi?
Puțin. Nu mă deranjează.
Noapte bună, dragul meu!
Noapte bună, Jeanne!
- Ce ciudat… - Ce e?
N-ai fost atent. Mi-ai spus pe numele adevărat.
- Ce faceți aici? - Am bătut și mi s-a răspuns „intră”.
Nu v-am spus dv., visam.
Bătea ucenicul unui brutar.
Îmi aducea niște vol-au-vent.
Aștept de cinci minute. Am crezut că pot să intru.
- E ora prânzului. - Prânzul?
Pentru mine ăștia sunt zorii. Sunt extenuată!
Îmi cer iertare.
Dar nu într-atât încât să nu-mi facă plăcere să vă revăd.
Apropie-te, dragul meu conte.
Vino mai aproape.
- Ia loc. - Desigur.
Prestația de aseară a fost divină.
Oamenii din jurul meu au fost încântați.
Eram cu un coleg de la club, contele Zaki.
Doamne, ce tare a aplaudat!
Nu l-am mai văzut aplaudând de la Baletele Ruse.
Florile au fost minunate.
- N-am mai văzut atâtea orhidee. - Sunt singurele flori pe care le tolerez.
În primul rând, nu arată ca niște flori, în al doilea rând, nu miros.
- Nu suport natura. - Nu mai spune!
Ești așa de departe…
Ia loc pe pat.
Poate că nu așa e protocolul,
dar îți cer permisiunea să-mi las chipiul.
Ai permisiunea.
Ai o mână foarte frumoasă.
E foarte elegantă.
Dar și foarte puternică.
Mulțumesc, domnișoară. Sunt pianist, îmi place Debussy.
Am câștigat și câteva concursuri de scrimă.
Am fost surprinsă și flatată când am primit cartea ta de vizită, la teatru.
Cred că e o povară pentru un tânăr să aibă un nume ca al tău.
Nu știu, te poți obișnui cu orice.
- Ți-a plăcut cum am jucat? - A fost divin.
De fapt, a fost prima oară când te-am văzut.
Te știam după nume, desigur.
Numai despre tine vorbesc oamenii la Maxim's.
Așa că am fost curios.
În afară de a merge la Maxim's, cum îți petreci timpul, tinere bătrân?
Sunt ofițer, domnișoară, sunt la datorie.
În timpul liber, iau cina la Maxim's cu contele Zaki. Atâta tot.
Asta e tot?
Sper că iau parte și femei la acele cine.
Da, desigur, uneori.
Cele suficient de decente.
Dar de obicei luăm cina doar noi doi.
Ne place să discutăm filozofie.
E un tip foarte sumbru.
În prima zi de luni a fiecărei luni joacă ruleta rusească.
Și dacă e un glonț pe țeavă?
Nu contează.
Nu mai trebuie să aștepți până lunea următoare.
- Îngrozitor de periculos! - Exact.
Data trecută, l-am omorât pe unul dintre majordomii de la Maxim's.
Ciudate distracții în armata maghiară!
- Și dv. jucați ruleta rusească? - Nu, domnișoară.
Zaki e liber-cugetător. Eu sunt catolic.
Acest joc îmi este interzis.
Dar îmi place să-mi risc viața altfel, la curse de automobile.
Am ieșit pe locul doi în cursa Paris-Madrid, anul trecut.
Și am luat parte la câteva dueluri.
Viața e incredibil de plictisitoare, dacă nu riști.
Dragul meu!
- Sunt dragul tău? - Da.
Te șochează asta?
E incredibil de neașteptat, dar amuzant.
Ce te-a învățat mama ta?
Mama mea, ducesa, a murit de tânără, domnișoară.
Cine a avut grijă de tine?
Am fost crescut de niște bătrâne și niște preoți.
Apoi, școala militară Saint-Cyr.
Am fost învățat disciplina,
nu am avut contact cu ceea ce numim realitățile vieții.
Dar simt că am 100 de ani.
Nu văd ce mi-a mai rămas de făcut.
- Să călătorești, poate? - Am călătorit, desigur.
Tata a vrut să văd de mic lumea. Am învățat să joc crichet,
am vânat vulpi în Sussex cu verii mei din Windsor.
Unchiul meu m-a învățat despre arta spaniolă.
Deși n-am fost la prea multe muzee în Madrid.
Am încercat să înțeleg mintea rușilor.
Sau măcar ce se poate înțelege din ea.
Am băut atâta votcă…
E adevărat că rușii nu înțeleg nimic.
Nu, am terminat-o cu călătoriile. Am văzut totul.
Domnișoară, motivul acestei vizite, care am vrut să fie scurtă,
a fost să vă rog să cinați cu mine diseară, după piesă.
Mi-ar face plăcere.
O să aștept în mașină, pe alee, ca să fim mai discreți.
Am putea găsi un loc amuzant.
Apoi, dacă îmi veți permite să vă conduc acasă…
Apropie-te.
- Mă tratați cu atâta lejeritate? - Da.
Ascultă aici, micul meu conte.
Ai unul dintre cele mai mari nume din Franța.
Ești un tânăr foarte modern,
profund ca somnul de veci,
și n-ai mâncat ouă fierte decât la Maxim's.
Îți vine să crezi? Eu sunt Maximilienne de Poussy.
E un nume inventat de mine și îmi aparține.
Nu pot explica de unde sunt,
pentru că e ca și cum ai vorbi despre Lună.
Am lăsat în urmă locul de unde vin.
Nu mai trebuie să iau cina cu un tânăr plin de lovele,
chiar dacă e trist și așa de rafinat.
- Lovele? - Da, dragul meu.
Caută cuvântul în dicționar, cu contele Zaki.
Dacă înțeleg corect, îmi refuzi invitația.
Par s-o refuz?
Doar că eu sunt mai puțin complicată decât tine.
Eu nu gândesc prea mult.
Iar dacă văd ceva ce-mi place… Îl iau imediat.
Dar, domnișoară, acum e 12:35.
Am venit doar pentru o vizită de curtoazie.
Nu are nicio logică.
Trebuie să intrăm în atmosferă mai întâi.
Ești așa de drăguț!
Apropie-te.
Îmi placi mult.
Îmi placi pentru că ești trist.
Închide ochii.
Cățeluși pierduți…
Le pun o lesă la gât.
Miroși bine.
Poți să te porți și tu cu lejeritate?
La revedere, domnișoară!
Te voi aștepta diseară pe alee, cum am stabilit.
Îmi placi prea mult, nu o să te mai văd niciodată.
Capul meu…
Ce s-a întâmplat?
Da…
Trebuia să mă întâlnesc cu actrița aia faimoasă pe alee.
Acum îmi amintesc.
Se pare că Zaki m-a căutat peste tot.
Arhiducele tocmai a fost asasinat la Sarajevo.
A primit ordin să se întoarcă la Viena.
A fost ultima lui seară la Paris.
Mi-a spus că nu-l pot abandona, că ar trebui să dăm o petrecere,
ca să sărbătorim războiul dintre țările noastre.
Am știut că vom lupta unul contra celuilalt,
poate chiar ne vom omorî.
Certitudinea faptului că în curând va trebui să ne omorâm
a dat serii un oarecare farmec.
Apoi, am fost prin toate cluburile.
Evident, Zaki a vrut să spargă toate paharele.
Zaki sparge mereu pahare.
A vrut ca violonistul țigan să ni se alăture.
Am ajuns în locuri tot mai vulgare.
Zaki are o pasiune pentru locuri vulgare.
A fost o ceartă cu privire la papionul violonistului
cu un tip solid care detesta muzica. Și accentul maghiar.
Nu știu ce o să se întâmple în acest război,
dar măcar de data asta am fost victorioși împreună,
ceea ce e plăcut pentru doi prieteni.
Apoi…
Apoi, totul e în ceață.
Nu au apă curentă în hotelul ăsta?
Oare de ce am ales locul ăsta?
E cineva aici.
Îmi dai un sărut?
Tocmai voiam să plec.
Atunci, cu bine!
O să te întorci?
Vrei adresa mea?
Erai beat criță aseară. Sunt sigur că nu-ți amintești.
Îți cer iertare, domnișoară.
Cred că a fost jenant.
În domeniul meu,
am fost cu tineri mult mai beți decât tine.
Ești un bețiv simpatic.
- Mai puțin când a spus cineva de război. - Război?
Am vorbit despre război?
Da.
Cu prietenul tău, cel cu accent. Cum îi spuneai? Kiki?
Ai spus că vacanța e distrusă,
te așteptau femei în Trouville, iar asta te enervează.
Așa te-am găsit, dar n-a fost un gest de bunăvoință. Sunt patriotă!
La fel și eu, domnișoară. Când nu sunt beat.
Pentru că, vezi tu, poate fi enervant, cum spui.
Dar dacă trebuie să mergem la Berlin…
- O să mergem! - Așa cred și eu.
Mă bucur să aud asta.
Uită tot ce ți-am spus aseară.
Ai grijă!
- Îți forțezi norocul! - De ce?
Mâna mea…
Pot să întreb unde e chipiul?
- Pe masă. - Da.
Nu mai trebuie decât să-ți mulțumesc pentru ospitalitate.
Ți-am lăsat 50 de franci. E suficient?
Ești haios.
Mă plătești de două ori și întrebi dacă e suficient!
Dacă plătești de două ori, ai putea să…
- Nu? - Mulțumesc, domnișoară.
Dar n-aș vrea să te rănesc.
Ești o femeie atrăgătoare, nu vreau să te jignesc.
Trebuie să mă întorc la cazarmă.
Bine, pleacă, e timpul pentru schimbul tău.
Ascultă…
O să-ți limpezească mintea.
Ești prea drăguț.
Nu te teme.
Doar pe obraz.
În caz că trebuie să pleci la război…
Nu mi se întâmplă asta prea des.
Munca asta mă amorțește, dar aseară am terminat.
Ce ai terminat, domnișoară?
Ce drăguț ești! Nu înțelegi nimic.
Adică noi doi, aseară…
Și încă cum!
Ești un tip amuzant, dar nici nu-ți dai seama.
Sunt amuzant…
Da.
Fără bune maniere, desigur.
Aseară, n-ai avut deloc bune maniere!
Nu se poate!
Îmi fac griji pentru tine, domnișoară.
Când sunt beat, îmi pierd controlul.
- Am făcut vreun gest neplăcut… - Toată seara!
Vezi? A trebuit să te plac.
Când lucrezi ore suplimentare în meseria asta…
- Sunt flatat. - Cred și eu!
Când o fată îți spune asta…
Femeile de societate sunt curtate cu viori, nu noi.
Bine, la revedere!
Dacă pleci la război, încearcă să nu mori, ar fi păcat.
Cu bine, domnișoară!
Știu că sunt slabe șanse să ne revedem.
Dar ar trebui să spui „la revedere”. „Adio” aduce ghinion.
Dă-i bătrânei o monedă când cobori.
Scuzați-mă.
Nu te teme, locotenente! O să-i învingem.
Sperăm, doamnă.
O să rezolvăm problema arhiducelui asasinat, într-un fel sau altul.
Războiul e neașteptat.
Murim puțin, dar măcar știm ce vrem.
Viața e fără sens și nu se termină niciodată.
Vorbește tinerețea!
Dacă m-ai fi văzut pe vremea împăratului…
Mă duceam la toate balurile.
Te-ai fi îndrăgostit de mine, locotenente.
Și eu am fost frumoasă cândva!
Și eu am dansat în cercul iubirii.
SFÂRȘIT
Subtitrarea: Bogdan Cămîrzan