Mrazík
Byl jednou jeden stařík a stařenka.
A s nimi žily dvě dcerky:
Nastěnka, staříkova, Marfuša, stařenčina.
Vstávej, dědku!
Marfušku, drahouška, štípají komáři, nemůže spát a odpočívat.
- Ale já... - Mlč! Mlč!
- A co ty, moje milá, děláš? - Sestřičce Marfušce pletu punčochy.
Pleteš?
Přece jste mi to sama poručila.
Plést jsem ti poručila, ale ťukat o sebe jehlicemi, jsem ti neporučila!
- Probudíš drahouška Marfušku. - Což je za zdí slyšet?
Jak by nebylo. To se jen ty, špindíro, celý den trmácíš a pak tvrdě spíš.
A drahoušek Marfuška celý den prodřímala, hřbet neohýbala
a teď jí může probudit, i když hrášek na zem spadne.
Tu se, Holubičko, můžeš usadit, ať drahoušek Marfuška má klid.
Tady měsíc svítí jasně,
je tu ticho, je tu krásně.
Zmiz.
Usaď se tu.
A než kohout zakokrhá, ať máš druhou punčochu,
jinak ti, moje milá, vlasy vyškubu.
Ťapko! Ťapko!
Posaď se, Ťapičko.
Prosím tě, kohoutku milý, musím plést ještě chvíli.
Kohouti jsou malí páni, Jitřenka řídí kokrhání.
Smiluj se, Jitřenko jasná!
Smiluj se, Sluníčko krásné!
Chvíli mi nech ještě plést, sice mě stihne krutý trest.
Macecha mi vyškube vlasy.
Děkuji, Jitřenko jasná!
Kohoutku, kohoutku zlatý, ať ti to pán Bůh splatí!
Děkuji ti kohoutku, zachránils mě.
Upletla jsem ji!
Tak co, Holubičko, jsi hotová?
Stačila to. Ty proklatá čarodějnice, zmije jedovatá!
Ale podruhé já ti dám pořádnou práci.
A teď nasyp drůbeži, dej napít dobytku,
naštípej dřevo a pokliď dvůr.
Ťapičko.
Sním, bdím, je to sen? Totéž ráno, tentýž den,
ale teď už jinde jsme, je to jiná vesnice.
- Synáčku! - No co ještě?
- Buď opatrný. - Dobrá.
- A nezapomeň na mě. - Dobrá.
- Vždycky pomáhej slabším. - Dobrá.
- A starším ustupuj. - Dobrá.
Ach, ty Váňo, Ivane, jen se podívej na mě!
Šaty mám vyšívané a jsou celé hedvábné!
Váňo, Váňo, Ivánku, nikam už nepospíchej!
Rovnou přijď k nám za branku, na mé okno zaťukej.
Hej ty Váňo, širý svět, přijdi si k nám posedět
jablíčko ti dáme, ať si zazpíváme!
Ustupte, jen ustupte,
nebuď prašná cestičko.
Dobrý junák teď tebou jde,
chce poznat svět maličko.
Před naší, za naší, cesta má ať nepráší. Hej!
Když se dívám na sebe,
tak se musím pochválit.
Nevypadám já věru zle,
zkrátka chlapec, jak má být.
Před naší, za naší, cesta má ať nepráší. Hej!
Cestičkou půjdu stále vpřed,
nevěstu si vyhledám.
Ta musí být jak jarní květ,
jinak budu radši sám.
Před naší, za naší, cesta má ať nepráší. Hej!
Uloupit, neloupit,
sežrat, nesežrat,
zabíjet, nezabíjet.
Uloupit, neloupit,
sežrat, nesežrat,
zabíjet, nezabíjet.
Uloupit, neloupit,
sežrat, nesežrat...
Stůj!
Jsi v pasti a my tě teď oloupíme.
- Mě? - Tebe.
Nu co, olupte.
Pročpak ty klacky nespadnou zpátky?
Nebojte se, loupežníčkové. Počkejte do zimy, spadnou.
Tak, tak.
Do zimy?
Ten člověk musí mít ukrutnou sílu!
Jak dlouho se toulal Ivan po širém světě,
o tom nic nevíme.
Zašel až do dalekých, neznámých krajin.
Ivánku!
Ivánečku!
Co je? Kdo si to tu se mnou hraje na schovávanou?
Já.
- Ty? - Ano já.
A nejsi ty, dědečku, čaroděj?
Tak trošičku čaruju, ale je mi tu smutno.
- Smutno? - Smutno.
Pojď. Zahrajem si spolu na honěnou. Chceš?
S tebou? Na honěnou? Co myslíš? Vždyť tě hned chytnu.
- Chytneš? - Chytnu.
No tak dobře, když mě chytneš daruju ti pevný luk a hbité střely. Platí?
Platí.
Ivánku!
Ivánečku!
Nechytil, nechytil, nechytil mi.
- Tak co? Chytl jsi mě? - Vyhráváš.
Jsi chlapík. Za to žes přiznal svou porážku, dám ti to, co jsem ti slíbil.
Ó, to jsou kouzla!
Odpusť, já to jinak ani nedovedu.
No, ty jsi čaroděj!
Ivane!
- Co je? - Vrať se! - A proč?
- Na to hlavní jsi zapomněl. - No nač jsem ještě zapomněl?
Zapomněl jsi starému člověku poděkovat
a k zemi se mu uklonit.
- Nerad se klaním hned, to potom bolí hřbet. - Ivane!
Ať se ti medvěd klaní až k zemi.
Nu což, Ivane, má být po tvém,
medvěd se mi pokloní až k zemi,
ale ty přitom ohneš svůj hřbet.
Tvůj osud tě nemine.
Proč kukáš, proč kukáš, žežuličko?
Že mám žít dlouhý čas, ne kratičko.
Ty nevíš, co je to život celičký,
žít sama jen sama bez matičky.
Ni bříza neroste bez sluníčka,
nikdy mě nelíbá má matička.
Život můj, má milá žežuličko,
skončí se, skončí se za kratičko.
Dobrý den, děvče.
Dobrý den, krasavice.
Neboj se mě, moje milá.
Podívej se na mě děvče, jen se na mě podívej.
Nu?
- Nelíbím se ti? - Nemám čas si s tebou povídat.
- A co máš na práci? - Zalévám suchý pařez.
To ho budeš dlouho zalévat?
- Tak dlouho, až na něm vykvetou květy. - Květy?
Macecha mi to nakázala.
- Máš zřejmě náramně zlou macechu. - Ale ne, takovou, jak to bývá.
- A jak ti říkají? - Jmenuji se Nasťa.
Nasťa?
A říkají mě různě.
Tatínek mě říká: Nastěnko.
Nastěnko.
Sestra mi říká: Nasťo.
A macecha mi říká: Ty čarodějnice, ty zmije jedovatá.
Nastěnko...
- Moje milá, vem si mě za muže. - Zhurta to bereš.
Nelíbím se ti? Jsem mladý i hezký.
To je pravda, jenže se k tobě nehodím.
- A proč? - Chvástat se neumím.
Proto.
Což já se chvástám? Abys věděla, já všechno dokážu!
- Jak? - Ano.
Za pluhem zdatný jsem, v boji obstojím.
Znám tančit i pracovat, ryby i zvěř lovím rád.
Podívej se!
- Tu huňatou medvědici jednou ranou složím. - Nech ji, přece má medvíďata!
To nevadí!
Ťapko! Ťapko! Ťapko!
Nasťo! Nasťo! Nastěnko!
Nasťo!
Co je s tebou? Nasťo?
Nastěnko!
Jsi živá.
Cos to se mnou provedla? Ty čarodějnice proklatá!
Ivánku! Já přece za to nemohu!
Proklínám tě!
Ty zmije jedovatá!
Já tě střelou srazil a tys mi pírkem život zkazil.
Kdybys nebyl hlupákem, nestal by ses medvědem.
Ivane, Ivane, ty palice medvědí!
Odpusť mi, Dědečku Hříbečku, odpusť.
Tak vidíš Ivane, dopadlo to všechno podle tebe.
Medvěd se mi klaní k zemi a tvůj hřbet se ohýbá.
Dal jsi mi ponaučení.
A teď pověz, poraď mi. Jak bych se zase stal člověkem?
Ty chudáku bohatýre, ty palice medvědí.
Trochu se na sebe podívej, jak jsi vlastně žil.
Vychvaloval ses až do nebe a rád si měl jen sám sebe.
Pro sebe jsi jen žil a lidem jsi ublížil.
- Vzpomeň si na Nastěnku, jak jsi ji urazil. - Nastěnku?
Neuměls vykonat dobrý skutek.
To je má odpověď, to je má rada teď.
Dál se rozhodne, zda chápeš a nebo ne.
Tady není, co bych měl chápat. Tak půjdu a budu konat dobré skutky.
A potom se dobrem tím na člověka proměním.
Ivane!
Nic jsi nepochopil.
Jaký dobrý skutek mohu pro vás vykonat?
Stůjte, hlupačky!
Zastavte se!
Chci vám prokázat dobrodiní!
Stůjte!
Utíkejte! Pomoc!
Utíkejte! Rychle!
Dobrý den, kvítky mé, z pařezu rozkvetlé.
Každý den chodím k vám,
každý den se vyptávám.
Což jsem se vám omrzela?
Neomrzela.
Povězte mi tedy dřív, zda-li je Ivánek živ?
Živ.
A pořád mě ještě tak proklíná?
Neproklíná.
Uvidím se s ním?
Darujte holoubkové, sestřičky, bratříčkové, mamičky, otcové, mí dobrodinečkové.
Tady si všimněte, jak trpím na světě. Almužničku hoďte mi,
pán Bůh se vám odmění. Sirotkovi ubohému,
prokřehlému, hladovému, chudáčkovi žebráčkovi, slepému, chromému, hluchému.
- Kolik máš v hrníčku? - Sotva půl trojníčku.
Když je to tak, dám ti pěťák.
Jak je vidět, pěťák na dobrý skutek nestačí.
- Kampak? - Vlkodlak!
Zachraň se, kdo můžeš! Vlkodlak!
Jaký dobrý skutek mám vykonat?
No Nasťo, podej cop! Dělej!
Tu je.
- Mámo! - Co? - To obočí jí zamaž! - Hned.
Ach, ty moje jahůdko.
Mámo, ale Nasťa má lepší cop.
Ten tvůj je za to dražší. Koupila jsem ho na jarmarku.
Tak jí ten její ustřihni!
- A za co jí budu tahat, když nebude mít cop? - Ustřihni!
Já ji ten cop přikryju kusem hadru.
Tak dobře, přikryj.
Co ty špindíro? Jen se krmíš, hloupě čumíš!
Tak už táhni, zmije zlá, koukej, abys zametla.
No tak! Dělej!
Princezna...
Jako princezna...
- Vážně? - Jistě.
Princezna...
Vydrž! Buď trpělivá!
Ne, princezna ne.
- Tak co? - Ty jsi královna!
Jaký dobrý skutek mám udělat?
Ach, lidé dobří... Lidé dobří, já už nemohu!
- Ukaž babičko, pomohu ti. - Pomoc mi můj milý, udělej dobrý skutek.
- Dobrý skutek? - Ano.
- S největší radostí, já náramně potřebuji udělat dobrý skutek. - Tak ho udělej.
Sedni si.
- Kam si mám sednout? - Na hřbet. - Na hřbet?
Sedni si.
- A bydlíš daleko babičko? - Moc daleko synáčku.
Půjdeš do kopce, pak z kopce a pak zase do kopce.
Tak to je dobře!
Když dobře, tak dobře. Jen koukej, ať se nestrhneš.
Jedem!
Taková už je dcerka má, pracuje pilně od rána.
Hned ráno, sotva vstane, už v peci oheň plane.
Pilně se snaží, vaří a smaží. Ještě zamete dvůr...
- a už prostírá stůl. - Co vám mám říkat...
A taková krasavice to se hned tak nepotká.
Jémináčku, to stačí.
- Ale lidé říkali,... - Tak - ...že máte dvě dcerušky.
Koho jste potkali, co vám to nalhali?
Má matka jenom jednu dceru má a to jsem já!
Teď čest nám prokažte a tu druhou ukažte.
Mámo!
Nu což, můžem snad druhou ukázat.
Nastěnko! Nastěnko!
Nastěnko!
Nasťo!
Pojď sem!
Ty zmije jedovatá.
Nastěnko, ty moje miloučká, hodňoučká...
Ukaž se hostům.
No, tu bychom tedy nechtěli.
Jak strašidlo do zelí.
Jdi!
Ano, téhle husy se každej leknout musí. Celá po tatínkovi...
Já ale...
- Už mlč! - Mlčím, mlčím...
Tak naši milí hosti, čím vás máme uctít?
Uctěte masem či rybou, dejte nám, co libo.
- Můj synáček moc rád husí játříčka. - Ano.
- Nasťo! - Ta ne!
- Ať nám nevěsta jídlo přichystá. Tak je to zvykem - Mámo...
A my se synáčkem se podíváme, jaká je hospodyňka.
- Nějak ses zapotil, můj milý. - Je moc horko.
- Vidíš tamtu roztrhanou chalupu? - Vidím.
Tak to je můj palác.
Tak se hni můj milý! Hni se! Pěkně hbitě!
Pěkně hbitě! Rychleji! Rychleji!
No tak už jsme tady!
To je můj zámek. Děkuju ti milý, děkuju ti krasavče.
Co ty? Vysmíváš se mi?
Což nevidíš, jaký jsem krasavec?
Já to nevidím, já to nevidím!
Já už po vašem skoro deset let nevidím.
Víš, oslepla jsem.
- Babičko, babičko, radši bych já měl oslepnout. - Co je? Co je?
- Obelhal mě Dědeček Hříbeček. - Kdo? Kdopak?
Já už se nechci ani vidět!
No a co nevěsta?
Ženichovi líbí se, je to krasavice.
Je jak z růže květ, radost pohledět.
Pomoc!
Marfuško! Dceruško!
Zachraňte ji!
To se musí pořádně přivázat, holubičko!
Tak vy nechcete mojí dcerušku?
Kdo vám řekl, co mi chceme?
Snad ano, snad ne.
Ať si sám rozhodne, kterou dceru si tady u vás vybere.
Tuhle dceru ne!
Marfušenko...
Tuhle dceru chce!
Nastěnku chci za ženu.
To je hůlka babky. Jak bude bez ní chodit?
Musím jí hůl přinést!
Výborně, Ivánku! Výborně!
Snad je to jen šalba, snad se mi to zdá,
snad se čaroděj mi jenom vysmívá.
Zlým kouzlem mi hlavu spletl, že jsem musel běžet sem, za letícím peříčkem.
Tady jsem se potkal s Nastěnkou.
A vida. Pařez už je samý květ.
Zlý čaroděj se na mě zlobí.
Nevěřím, že mě vysvobodí.
Teď už mi zbývá jen jedno.
Sbohem, Nastěnko!
Nastěnko!
Tak minuly týdny celé, od neděle do neděle.
Veze stařík dcerku dnes tam, kde nejhustší je les.
Zlá macecha si to přála a Nastěnku z domu hnala.
Pořád muže plísnila, div chudáka nebila.
Nadávala, skuhrala, až Nastěnku vyhnala.
Přivedu svojí Marfušce ženicha,
on prosím za Nasťou pospíchá.
Zavez jí do lesa! Nech jí tam!
Ať už jí doma nepotkám!
Ne! Ať mě ta má babka třeba utrápí,
ať mě přivede do hrobu.
Já tě, dceruško, tady v lese nenechám!
Hý malá! Hý! Domů pojedem! Hý!
Hý malá!
Ať mě bije pometlem, ať mě bije holí!
Já už se, Nastěnko, nebojím ničeho!
A všecko jí řeknu, všecko! Hý malá! Hý!
Vždyť tě utýrá, tatínku.
Utrápí tě k smrti.
Sbohem.
Nevzpomínej na mě ve zlém.
Nasťo!
Hýjé malá! Hýjé!
Hej vy tam v chalupě, hněte s sebou!
Pěkně otevřete vrata!
Prrr, malá! Prrr!
- Mami! - Co je? Co je?
- Tak už dost! Roztahovali jste se, ale teď... - Co?
Už mlčím, mlčím...
Marfuško, pojď do světnice, celá prokřehneš, dušinko.
Počkej! Já ti dám!
Ťapko, Ťapko...
Chaloupko, chaloupko, tak je mi vhod. Otoč se, ať je ke mně tvůj vchod.
Co chceš?
Ivan!
Přišel nečekán, nezván.
Chaloupku otočil a mě tím probudil.
Nebylo mu asi vhod, že do lesa měla vchod.
Babo Jago stůj, nijak nečaruj!
Musíš ke mně hodná být, pomoc mi Nastěnku zachránit!
Ijejejej, pomoc u mě nehledej, radši rychle utíkej!
Tak chaloupko!
Otoč se! Lesu vchod ať stojí, zadem k Ivanovi.
Lesu zády, ke mně vchodem!
K lesu vchod, k Ivanovi zády!
Lesu zády, ke mně vchodem!
K lesu vchod, k Ivanovi zády!
- Ty uličníku! - Stejně to vyhraju!
Chaloupko, otoč se ke mně! Chaloupko ke mně!
Ke mně!
Počkej, však já ti to ukážu!
A nespoléhej na svou sílu!
Ty máš svaly, já mám čáry!
Šufír, šaltýr, dřevěný bohatýr!
Raz, dva, tři...
Do pece ho strčte, ať chce nebo ne!
Bude z něho dobrá pečeně!
Zbytečně se bráníš Ivane,
do pece tě stejně dostanem.
Pěkně si tě upeču na oběd.
- Ale Babuško Jaguško, já se nebráním. - Nebráníš?
Neznám tyhle věci, jak se dát upéct v peci.
Ukaž mi tedy, jak se správně na lopatě sedí.
Slez.
- Drž! - Držím!
To je dneska mládež. Co vás to učí?
Vždyť to nic těžkého není.
Šťastnou cestu!
Já se peču!
Já se smažím!
A vy koukejte mazat nebo vás spálím na popel!
Prašivci!
Milost! Smiluj se Ivánku, je tu horko, už se to snést nedá!
- Jsem celá uvařená. - To ještě moc netopím!
Ty babice! Mluv čarodějnice! Kde může Nastěnka být?
Kde může být... Kde může být...
- Jak já ji mohu zachránit? - Zachránit, zachránit...
Ty babo, ty zlá Jago...
Jen drž! Jen drž!
Vyrostla štíhlá jedlička
tam mezi modříny.
Zelená byla celičká
od jara do zimy.
Zelená byla celičká
od jara do zimy.
Na podzim vítr zazpíval:
"Spi jedličko, jen spi!"
Mrazík ji sněhem přikrýval. Pozor, jen nezmrzni!
Má milá, odkud jsi zabloudila?
No, z domova.
Z domova?
Je ti teplo, děvče?
- Teplo, dědečku Mrazíčku. - Dobrá. - Teplo.
Teď už je ti teplo, milé děvče?
Teplo, Mrazíčku. Teplo, dědečku.
Jsi hodná dívka. Dávno už tě znám.
Na, vem si můj kožich. Tak, děvečko.
A co ty dědečku? Není ti zima?
Mně? A zima?
Ptáček!
Nech toho, děvče.
Nech toho, milá má.
V mé berle je síla přesilná, mrazivá.
Jsi zlý, Mrazíku! Nelítostný!
Já nejsem nelítostný! Nejsem nelítostný! I mně je líto ptáčka zpěváčka.
Ale kdo se blízko mé berly ocitne,
už nikdy neprocitne.
- Co je s tebou holčičko? - Sbohem, Mrazíčku...
- Co je s tebou, moje milá? - Umrznu...
Hej saně, okamžitě a střelhbitě přileťte!
Prrr! Sáňky moje!
Drž se! Drž se, děvečko! Drž se! Nezmrzni! Nezmrzni!
Ještě si s tebou na tvé svatbě zatančím.
Hýjé! Sáňky moje! Hýjé!
Už je ti teplo?
Nastěnka... láska... nesmysl!
Tu máš, na zahřátí, huňatý kožíšek.
Na zdraví!
Šťastnou cestu! Nenachlaď se!
Co?
Tumáš sáňky jako loďky,
krásné sáňky samochodky, samochodky samovodky,
samy řídí, samy jedou, za Nastěnkou tě zavedou.
Kožíšek je jako nový, ať mi ho vrátíš!
Pěkně jsem mu to zavařila!
Tou prací jsem se unavila.
Unavila, unavila, unavila, una...
To mě loupá v kříži.
Prrr, samoběžky!
Mně je zle, jak trápím se!
Není to horečka ani zimnice.
Vůbec mě netrápí žádné choroby,
já se jen, chudinka, ukrutně zlobím.
Ani spát mi nechutná, ani jíst mi nechutná.
Ten, co tu byl, mě urazil, stařenku ubohou.
Už jsem ho sníst chtěla a nesnědla
a já mu na lopatu, já husa, nasedla.
Kocourku můj, kocourku zlatý, kožíšku chlupatý,
jsi jak peklo černý, služebník můj věrný.
Teď mě musíš pomoci. Víš, kam vede tvá cesta?
Ivánova nevěsta, ať se na smrt přichystá!
Ale to mám radost!
Neboj se, neboj, má milá! Všechno dobře dopadne.
On na tebe nikdy nezapomene. No, já půjdu.
Podívám se po kraji,
co mé břízky a jedličky dělají.
Jestli jsou v pořádku.
A ty tu pěkně hospodař.
A neboj se tady, já se k tobě brzy vrátím.
Nastěnce se něco stalo?
- Kam to běžíš, dědku? Jdi zpátky do světnice! - Počkej! - No!
Co je s Nastěnkou? Co? Počkej!
Co Nastěnka? Co jí...
Micinko!
Kam utíkáš?
Kdo se blízko mé berly ocitne, usne a už nikdy neprocitne.
Vyrostla štíhlá jedlička
tam mezi modříny.
Zelená byla celičká
od jara do zimy.
Zelená byla celičká
od jara do zimy.
Na podzim vítr zazpíval:
"Spi jedličko, jen spi!"
Ojojojojojoj! Nepořádek, nepořádek.
Hned tě postříbříme. Co?
Ach já hlupák starý, hlava děravá!
Berlu mrazilku jsem si zapomněl doma.
Ťuk, ťuk, ťuk... Kdopak asi čeká zde?
Kdo mi dveře otevře?
To jsem já, Nastěnko, vrátil jsem se.
Nastěnko! Nastěnko, holčičko moje!
Ach já hlupák starý, hlava děravá!
Neuchránil jsem Nastěnku.
No tak, co je?
Výborně!
Oba vás štědře odměním.
Ach ty milý...
Tu máš, mazánku, sladkou smetánku.
Pochutnej si, černoušku.
Šufír, šaltýr...
A tady pro tebe, výborné pomeje.
Pochutnej si, rypáčku.
Buď zdráv, Ivane!
Dobrý den, dědo Mrazíku.
- Přišel jsi za Nastěnkou? - Co je...
Nastěnko!
Odpočívá.
A čím to je, že ve dne spí?
Když ona, Ivánku, v noci taky spí.
Odpusť mi, Nastěnko,
za to, že jsem ti ukřivdil.
Odpusť.
Ivánku.
Nastěnko!
Ivánku, jsi teď nějak hezčí.
- Vážně? - Hezčí, než dřív.
Já se teď docela změnil.
Jak jsem žil dřív? Myslel jsem jen na sebe.
A teď chci dělat jen dobré skutky.
- Co to máš na tváři? - Co?
- Jako by ti tam zas rostla medvědí kůže. - Co?
Já jen žertovala, Ivánku.
Nastěnko.
Šufír, šaltýr...
Zmiz! Honem zmiz!
Podvodníci! Darmožrouti!
Co budeme dělat?
Zkusíme to!
Jiné babky mají taky hloupé dědky, ale ne tolik hloupé.
Co je to za nápad? Vlastní dceru zavést do lesa.
- Buď jí mráz k smrti utýrá nebo jí roztrhají vlci. - No já...
- No já, no já... - Už mlčím, mlčím...
Co si počnu bez Nasti!
To jsem jí pěkně chytla za cop, zacloumala s ní a hned jsem si ulevila.
Ale tebe, ty dědku, zač mám tahat? Vousy máš plesnivé a hlavu plešatou!
Kvůli tobě zatím vlastní dcerku mlátím!
Už jedou! Už jedou!
To je můj ženich, Ivánek.
Všechno dobře dopadlo, tatínku.
Děd Mrazík v lese přišel pro mě a pohostil mě ve svém domě.
Za muže Ivánka mi dal
a štědře nás obdaroval.
Samé pravé drahokamy!
A ženich jaký je krasavec!
Nastěnka je jako princezna!
A Marfuška jako nána! Nána!
Jděte pryč! Ať po vás není ani vidu ani slechu!
Já ti ukážu nána! Ty seš nána!
Jděte všichni pryč!
Já chci ženicha! Chci být bohatá! Já chci!
Tak jak Marfuška si přála, jak babička přikázala,
dědeček Marfušku do lesa vzal
a pod nejvyšším stromem ji zanechal.
Je ti teplo děvče?
Co chceš? Zbláznil ses?
Ruce i nohy mě mrznou!
Tak co tady hledáš?
Už je ti teplo děvče? Je ti teplo krasavice?
Honem mi přičaruj ženicha!
A peníze! A hodně moc!
Tak dělej!
Jak medvědi v brlozích teď krásně spí.
Teď krásně spí.
A lištičky mají své nory.
Vrána má své hnízdo,
my nemáme nic.
Vůbec nic.
Jenom les a hory.
Hrozný hlad trápí nás.
Ticho! Na místa! Rychle!
Budeme loupit!
Dávej pozor!
Baba si přiletěla.
To je ale krasavice.
Lesní panovníci, lupiči a loupežníci,
teď můžete přilepšit si.
A jak?
V zlatě sto dukátů, stříbra čtyři vědra
a měďáků kolik chcete, když svou práci provedete.
Pojďte sem, pojďte!
Měďáky, ty jsou jenom pro ně. A pro vás mám zlato.
Až potom, potom, potom. Napřed práci.
Cóó? Vy mi nevěříte?
Ó, vy moji vrahouškové, drahouškové,
jenom potichu, jenom potichu.
Tak... zločinci, pro vás je to lehké dost, pravá maličkost.
Pojede nyní touto cestou Ivan, vdovy syn, se svou nevěstou.
Chyťte je, svažte je, mučte je, zabte je! Jasné?
Jasné!
Na svá místa!
Ivánku!
Drž se, Nastěnko!
Jak jsme pracovali?
Ivánku!
- Babice, dej peníze. - Hned, hned, hned, hned...
Ó, okradli stařenku ubohou! Darebáci!
Vzdej se, Ivane!
Teď poznáš odplatu za tu tvou lopatu!
Za mnou!
Strašpytlové, zbabělci!
Vpřed!
Zlomil mi moje košťátko!
Chlapci, to jsou ty naše klacky!
Ivánku!
- Nastěnko! - Pozor, Ivánku!
- Ty zlá babo! - Ušetři babušku! Ušetři Jagušku!
Nikdo tě šetřit nebude!
- Ivánku. - Nastěnko.
Hm... Nastě dal truhlu a skříňku.
A Marfušce dušičce dá dvě skříňky.
- Ne! Čtyři skříňky a dvě truhlice! - Hmm, hmm...
- A proč by nedal? Když dal Nastě, dá nám taky! - Hmm, hmm...
Nastě dal za muže chasníka
- a Marfušce dušičce určitě dá hraběte. - Hmm, hmm...
Ach! Už jedou!
- Kde máš poklady? - V truhle... - Nó?
No?!
Mlčím, mlčím...
Fuj, babo!
Já tam byla, jedla, víno pila.
Nevěsta jak z růže květ a ženich? Jakbysmet.
Zazvonil zvonec, pohádky je konec.