KRÁLOVSKÝ INSTITUT PRO VÝZKUM VESMÍRU
Utíkejte.
Zakrátko…
už nejspíš zemřu.
Zabije mne
to,
o čem já i vy víme, že tu je.
Lze to vidět,
leč nepozorovaně je to
všude kolem nás,
neustále, ve dne i v noci.
Měli jste pocit, že jsem se pomátl.
Vyslechněte prosím tento záznam,
ať víte, s čím máte bojovat.
Nebo už je pozdě?
I kdybych věděl,
co vím dnes,
dokázal bych já…
či někdo jiný
zabránit
jejím hrůzám?
- Zdravím, profesore. - Alecu.
- Dobrý den, pane. - Zdravím.
VESMÍRNÝ VÝZKUM
- Zdravím, slečno Ballardová. - Profesore.
- Jel jste výtahem? - Ne.
- Přetěžujete své srdce. - Nesmysl.
Dejte vědět, až přijde ředitel.
A ať za mnou hned přijde doktor Davidson.
Ten má dovolenou,
ale můžu mu zavolat do Švýcarska, pokud to spěchá.
Pokud to spěchá?
Přišel jsem na první část té rovnice.
Ihned mu zavolejte.
To jsem ráda. Úžasné.
Dejte vědět, až dorazí ředitel.
Chci vidět, jak se bude tvářit.
Podle pitevní zprávy šlo o krvácení do mozku.
Mně to ale přišlo,
jako by mu v hlavě něco vybouchlo.
„Cévy u páteře byly zcela poškozené.“
To jsou v té zprávě jen tyto kusé informace?
- Bonbon? - Ne, díky.
Žádné stopy na kůži,
ani pohmožděniny.
Zde se píše o rudých skvrnách,
které podle slečny Ballardové rychle zmizely.
Přijde mi…
Ač nejsem doktor.
Zkrátka mi přijde, že ta zranění způsobila…
elektřina, která vyvinula obrovský žár.
Ale kde je zdroj?
Lampa to být nemohla, co?
Myslíte ta, kterou zvrhl?
Pokud to byla elektřina,
pak její množství by vystačilo pro…
všechny lampy
v celém Londýně.
Jistě se najde nějaké logické vysvětlení.
Jenže zatím se nenašlo.
Opravdu ne.
Povězte, o co tu vlastně jde?
Naše experimenty se točí okolo
spoutání síly soustředění.
Bude možné se na něco zaměřit natolik silně,
natolik intenzivně,
že budeme moci cestovat jen díky myšlence.
Domníváme se, že bude možné
putovat napříč časoprostorem
pouhou myšlenkou
a ocitnout se, jak říkával nebohý Munroe,
ve světě někde za hvězdami.
A až to bude, máte za to, že budete v bezpečí?
Že dokážete přežít ve vesmíru?
A to jen díky síle myšlenky?
Jistěže.
S využitím energie z dosud neznámého zdroje,
která dlí v našem podvědomí
a kterou označujeme TP91.
A kdo zjistil, že v nás dřímá tato energie?
My nebo Američané?
U této práce se to těžko určuje.
Rovnice, na které pracoval Munroe, byla jen zlomkem celku.
Všechny informace sdílíme.
Ne tak docela.
Jak to myslíte?
Neměl bych vám to říkat, ale řeknu.
V Americe se během pár měsíců
přihodilo něco, o čem ví jen mé oddělení.
Dva vědci,
oba pracovali na tomtéž, co vy,
zemřeli za stejných okolností a podmínek
jako profesor Munroe.
Mozek se jim jako by vypařil a spojily krční obratle.
- Proč mi to nikdo neřekl? - Nechtěli jsme to šířit.
Mám nárok na veškeré informace.
Zvlášť, když jde o zdraví mých lidí!
Na takovou aroganci nemáte právo!
Lancastere, oba děláme totéž,
jde nám o lidi.
Já dohlížím na bezpečnost jejich
i jejich výsledků.
Co ještě víte?
Hrozí mým lidem z druhé strany něco?
Zabili Munroa něčím, co my ještě nemáme?
Máme zvěsti i z Ruska.
Nejméně jeden jejich vědec, ale spíš víc,
zahynul ze stejných neznámých příčin.
A podezírají nás.
Výborně!
- Jak z toho ven? - To nevím.
Mám však rozkaz zpřísnit bezpečnostní opatření.
Ale ne, další karty, ostraha, zámky zámků.
Kde to skončí?
Nechápu, proč prostě nemůžeme dělat svou práci.
Promluvíme si s vaším novým šéfem, doktorem Davidsonem?
Ostatně,
mohl ze smrti profesora Munroa víc než kdokoli jiný.
Neměl tušení, že si ho vyberu.
Znám Marka 15 let!
Máte moc krásný výhled.
Nedávno se oženil, že?
- Jaká je? - Neznám ji.
Vážně?
Po 15 letech přátelství
bych čekal, že budete nevěstě gratulovat mezi prvními.
Mám dát zavolat doktora Davidsona?
Asi ne.
Překvapíme ho.
Mám rád, když jsou lidé nepřipravení. Méně přemýšlejí.
Jdete?
Snad vás nerušíme, Marku.
Major Clarke má pár otázek ohledně vaší ženy.
Omlouvám se, dr. Davidsone, ale kvůli úřednímu šimlu,
bez kterého bych ale neměl práci…
Moje chyba. Chtěl jsem vám zavolat, ale přejímal jsem své nové působiště.
- To nic. - Promiňte.
Měl jsem vás o sňatku informovat oficiálně.
To je ona?
Matka to nebude.
Nemáte jeden snímek navíc? Rozzářil by mé složky.
Je velmi krásná.
Je to cizinka, že ano?
Pochází ze Švýcarska.
Jak to zvládáte?
Nevím, co je napínavější,
zda práce na tomto projektu či role novomanžela.
Jako zapřisáhlý starý mládenec mám radši neznámo
než šlehačkovou masku a snídani s natáčkami.
Jako ten starý mládenec o tom nějak moc víte.
Až budete mít volněji, mohl byste mě o ženě zpravit více.
No, asi vám stejně moc nepomůžu.
Potkali jsme se před pár týdny ve Švýcarsku.
Snad byste ji mohl přimět, aby mi sdělila jméno za svobodna a tak.
Však to znáte.
Třeba zítra?
Jo a moje oddělení už u profesora Munroa skočilo.
Můžete se tam nastěhovat.
Na slovíčko, Lancastere.
Lancastere, informace…
Zápis ze schůzky máte na stole, profesore.
Díky.
…o amerických a ruských vědcích…
kteří zahynuli za stejných okolností jako Munroe…
Nikde je nešiřte a už vůbec ne před doktorem Davidsonem.
Hrozí-li mu nějaké nebezpečí, má právo to vědět.
Vše se dozví v pravý čas.
- Munroeovi jste něco řekli? - Ne.
Což pravý čas nenastal?
Munroeovy smrti je mi velmi líto.
Kéž by jej šlo varovat a zachránit.
A co Mark?
To tu mám sedět s vědomím, že může zemřít,
a neřešit to?
Nikdo netvrdí, že zemře, kromě vás.
Je možné, že jsou ty ruské zprávy falešné?
Aby nás zmátly.
Je to víc než možné.
Jenže američtí vědci skutečně zahynuli.
Byli zavražděni?
Dle pitvy zemřeli v důsledku téhož šoku,
jen se neví, co je příčinou.
Než se to zjistí, musí se zajistit…
To jediné vás zajímá, aby to nikdo nevěděl.
Jste všichni stejní!
Ztrácíte pojem o tom, co je podstatné. Jen se snažíte
všechno tajit a nevidíte, na čem záleží.
Mně záleží na bezpečnosti této země.
Mně záleží na bezpečnosti každého jedince.
Chráníte-li stát,
pozbývá slovo „demokracie“ smysl.
Upřednostníte-li jednotlivce před státem,
žádná demokracie už tu nebude.
Musím vás požádat, abyste si vše nechal pro sebe.
Až bude vhodné to doktoru Davidsonovi říct, dám vám vědět.
On tento projekt vede. Má právo odstoupit.
Není důvod zcela opomíjet to,
že mu hrozí nějaké nebezpečí.
Zjistím, kdy by vás ředitel přijal.
Má toho ale hodně.
Pohřeb Geoffreyho Munroa se koná v pátek 10. května
v 10:30 v kostele svaté Marie.
VSTUP ZAKÁZÁN
POŽÁRU
…rozpis další série.
Ano, tady je, pane.
Máme jména?
- Ano. - Výborně.
PATOLOGICKÁ LABORATOŘ
Zvláštní, kolik se toho průběžně nasbírá.
To ano.
Marku, mám vám pomoci to naskládat do šuplíků?
Ne, díky. Radši to udělám sám.
Pak bych nevěděl, kde co je.
Tak díky.
Tak jsem to vážně nemyslel.
Co se to tu děje?
Stěhujeme se, profesore Lancastere.
Kdybyste byl pověrčivý.
Co? Abych neseděl v křesle po zesnulém?
Na pověrách není nic špatného.
Ukažte.
Víc netřeba, profesore Lancastere.
Když pracuje pro dva vědce, měla by brát v úvahu jen fakta. Ale ne.
Bere v úvahu něco neznámého.
Sice to nevidí, ale bojí se toho.
Promiňte.
- Mrkněte na to, ano? - Ano, profesore.
Je vtipná, že?
- Kdo? Slečna Ballardová? - Ano.
Je jako mnoho žen.
Jako ta moje ne.
Víte, kdybych řešil bezpečnost, zajímalo by mě,
proč před všemi přáteli tajíte vlastní ženu.
- Bojíte se, že by ji někdo přebral? - Můžete to zkusit.
Ne, Julie se drží v ústraní a je trochu plašší.
Nic víc.
Ještě se s Anglií nesžila.
Musí si na nás přivyknout, než pozná lidi jako vy.
Chápu.
- Nestydím se za ni. Není blázen. - To jistě ne.
Není to jen fyzická láska, pokud jde o tohle.
Nic takového přece neříkám. Jen…
Je to zcela geniální žena.
Marku, nemusíte ji obhajovat. Jen klid.
Snad mě k vám časem pozvete.
Zatím to nechme být.
Třeba hned příští týden.
- Dále. - Dále.
Večer to s ní proberu.
Jste šťastný chlap. Hodně šťastný.
- To jste tam nechal, pane. - Díky.
Děje se něco, Marku?
To stěhování je tak zvláštní.
To je.
To je moje kniha.
Už se ví příčina smrti profesora Munroa?
Měl pro vás major nějaké zprávy?
Vždyť víte, že zemřel na infarkt.
Johne, každý umírá na infarkt.
Co ale zastavilo jeho silné srdce?
Proč myslíte, že měl silné srdce?
Oba víme, že každé ráno vyběhl po schodech,
jako by byl dvakrát mladší, tak už dost těch her.
Pokud si major nepřeje, abyste mluvil, je to v pořádku.
Není.
Já všechno to tutlání vůbec nechápu.
Aspoň vám něco řekli.
To rozhodně ano.
Ale proč?
Asi rozvíjejí nějaké teorie.
Jistě už tělo prohlédli.
Ostatně zítra je pohřeb.
Zítra ho nepohřbí.
Jak to myslíte?
Už je to zařízené.
Pohřeb sice bude, to ano.
A jeho vdova bude lkát nad jeho rakví.
Jenže v té rakvi budou jen cihly.
- Co to povídáte? - Slyšel jste.
Někdo jeho tělo udržuje v kondici.
A my bychom měli zjistit proč.
Jsme tady.
Tady to je.
- Podívejte. - Ano.
Našli jste, co jste hledali?
Dovolte.
Asi jsem vám ráno měl zabavit klíče, co?
Teď hrozí, že o práci přijdeme všichni.
Nebo to zamlčíme?
Přišel jsem s tím já. Doktor Davidson je zcela nevinen.
Uvádí se tu, že v cévách profesora Munroa se našly stopy po triemorphinidu.
To je co?
Silné a rychlé sedativum.
Ze skupiny jako morfium.
Jeho stopy se našly uvnitř některých vesmírných kapslí,
jež byly ve vnějším kosmu a vrátily se na Zemi.
Jak se ten triemphine…
Triemorphinid.
…ocitl v profesorově těle,
když se jinak nacházel jen v těch kapslích?
Chcete říct, že je všude kolem nás?
Jako radioaktivní spád?
Pochybuji, že by byl v této podobě.
Geigerův počítač jej jistě nezachytí.
Tak co navrhujete?
To nevím.
Začínám ale mít pocit, že jde o něco mocnějšího
a ničivějšího, než si umíme představit.
Triemorphinid.
Julie?
„Už se mi chtělo spát. Snad nejsi moc unavený. Tvoje Julie.“
Johne?
Ano, Marku?
- Máte chvilku? - Spěchá to? Diktuji text.
Ano.
Tedy, asi ano.
Jestli to chvíli počká, není to na dlouho.
Ne, nepočká.
Dejte mi to na stůl prosím.
Tři kopie, slečno Ballardová.
Nebo raději po šest.
A prvopis rovnou odešlete ministrovi.
Jsou dost malicherní.
Ano, profesore.
Díky.
Víte něco?
Asi začínám bláznit.
Ano? Doufám, že ne víc než jindy.
Včera večer, po příjezdu domů,
jsem šel nahoru za Julií.
Šla spát, než jsem dorazil.
Rozumná žena.
Lekl jsem se, že je mrtvá.
- Cože? - Lekl jsem se, že je mrtvá.
Ležela v posteli,
s očima dokořán.
Hrozně mě to vyděsilo.
Zkusil jsem jí puls.
Nic.
Na zápěstí, ani na spáncích.
Nic.
Co mi to povídáte?
Krátce nato se probrala, posadila se a dala mi pusu.
- Zřejmě vám to přijde jako přelud. - Ne, jak by mohlo?
Vím, že někteří lidé dokážou spát s očima dokořán.
Ale co ten puls?
No, přišlo-li vám, že je mrtvá, je možné,
že jste jej nenahmatal.
Říkám, že žádný puls neměla.
A ještě něco.
Vůbec nemrká.
Vůbec.
Teď už to ale jsou jen přeludy.
To totiž není možné, aniž by došlo k ulceraci.
Mně je jedno, že vám to přijde nemožné.
Já ji sledoval.
A po té včerejší příhodě ještě mnohem bedlivěji.
Tehdy ani dnes ráno vůbec nemrkala.
Drahý kolego, posaďte se.
Jděte k čertu!
Johne!
- Je tady ředitel? - Ano, telefonuje.
Neměl byste ho rušit.
S Garthem to zajistíme, majore…
Počkal byste laskavě venku?
Tohle nepočká. Že mu zavoláte.
Pojďte vedle.
Můžu zavolat později? Díky.
Dlužíte mi svou omluvu.
- Ano? - Za ráno.
Probůh, nebuďte směšný.
Ráno jste mě poslal k čertu.
Já měl peklo celé odpoledne i večer.
Své vlastní příšerné peklo.
O čem to mluvíte?
Za jak dlouho asi tak najdete řešení?
- Jde o ten projekt? - Ano.
Tak to nevím. V řádu let?
Generací.
Zvlášť když Munroeovy zápisky shořely.
Ano, bez té nehody bychom se asi obešli.
To nebyla nehoda.
Někdo to udělal záměrně, aby nás zastavil.
Kdo by nás sabotoval?
Snažíme se zjistit,
jak se pouhou sílou myšlenky přeneseme na jiné místo.
Na jinou planetu, aniž bychom k tomu použili
konvenční dopravní prostředky.
Co když už to někdo dokáže?
Marku, známe se už dlouho
a nikdy jsem o vašich slovech nepochyboval.
Jste ten poslední,
kdo by své teorie přeháněl.
Vše je jednou poprvé, že?
Asi mi teď řeknete, že jsem přetažený
a že pracuji příliš.
Přesně to jsem měl v úmyslu.
Opravdu byste si měl odpočinout.
Přerušil jste můj naléhavý telefonát
jen kvůli šílené teorii.
Ráno mi bloumáte po kanceláři a vykládáte o tom, že vaše žena nemrká.
Prohlédnu si ji sám.
Máte na dnešek plány?
Jen jsem tu chtěl zůstat přesčas.
Když mě pořád někdo vyrušuje.
Přijďte za Julií.
- Nebude jí to vadit? - Sotva.
Přijdete?
Ano. A zařídím, aby si na vás dohlédla.
Aby ani oka nezamhouřila.
Jak jste se s Julií poznali?
Bylo to jako náhodná známost.
A svým způsobem asi byla.
Zhruba po čtyřech dnech ve Švýcarsku,
asi tak osm kilometrů od hotelu,
jsem v horách zaslechl něco jako foukání větru.
Takové hučení.
Takový ten zvuk, jako když fouká vítr
přes telefonní vedení.
Tak nějak to znělo.
Jen asi stokrát silněji a stále to sílilo.
Pak vozu vypověděl motor.
A nechtěl naskočit.
Pak začala slábnout světla.
Pak se náhle otevřely dveře a v nich byla ona.
Svezl byste mě?
Ano?
A pak?
Řekl jsem: „Samozřejmě.“
A pochopíte, až ji poznáte.
Nasedla.
Startér zabral hned napoprvé.
No a co to hučení?
Zjistil jste, co to bylo?
Vůbec.
Zeptal jsem se i Julie, abychom navázali řeč,
ale prý ne.
Asi to bylo spojené s tím vozem nebo tak.
Nějak jsem zapomněl.
I vy byste zapomněl, sedět vedle tak krásné ženy.
- A jsme tu. - Díky.
Hoďte si to tamhle.
Julie!
Mám překvapení.
Julie?
- Drahý. - Ahoj, drahoušku.
Vy budete doktor Lancaster. Moc ráda vás poznávám.
Jste náš první host. Vítám vás tady.
Děkuji za pozvání.
Váš manžel o vás mluvil velice hezky.
A mohu říct, že vůbec nepřeháněl.
Dáte si pití?
Já ne. Ještě mám práci v kuchyni.
Vy si dejte.
Prostírání neřeš.
Firma Lancaster a Davidson upevňuje vztahy se sklenkou v ruce.
Díky.
- Na zdraví. - Je to tu hezké.
- A ticho. - Možná příliš?
Necítí se Julie sama?
Ne, je spokojená.
Copak chystáte, vy dva?
Pokud máte dost sil, potřebovala bych pomoct.
Ukaž.
Slyšel jsem, jak jste se poznali.
Ano, bylo to tak romantické.
Bydlela ve stejném hotelu, tak jsme hned ráno zašli na snídani
a celý den byli spolu, i ten další…
A další, až bylo evidentní,
že už zbývá se akorát vzít.
- Tak jsme se vzali. - Jsem moc rád.
To je vůně.
Bylo to v troubě tři hodiny. Snad to nebude vysušené.
Díky.
Nespal se. Dávej pozor.
Kde máte vývrtku, Marku?
V příborníku, vlastně v kuchyni.
Dobrá.
TROUBA
Je vám dobře, Johne?
Máte hlad?
Co, Johne?
Proč na mě tak koukáte?
Ehm, promiňte.
Jen jsem si říkal, že máte krásné oči.
A na to řekla: „Děkuji, pane.“
A mávala dřevěnou nohou…
- Dobré ráno, majore. - Za profesorem.
Zeptám… moment.
- Majore Clarku. - Díky.
Domnívám se, že je v nejlepším zájmu bezpečnosti,
když bude doktor Davidson na čas sesazen
z vedení oddělení.
Co vás vede
k tak troufalé žádosti?
To vám říct nemohu.
Obávám se, že budete muset.
To bohužel nepůjde.
Pak vám nemohu vyhovět.
Máte vůbec ponětí, co by to udělalo s jeho kariérou,
kdybychom mu vzali vedení?
Proč by se to mělo vědět?
Ať klidně dál sedí v kanceláři profesora Munroa
a věnuje se nějaké méně rizikové práci.
Chci znát důvod. Ihned mi jej sdělte.
- Řeknu vám aspoň část. - Chci vědět vše.
Věřte, že i ta část vám bude stačit.
Jde totiž o jeho ženu.
Aha.
Co je s ní?
Ať jsme pátrali kdekoli, nikde nemá jediný záznam.
Ahoj zlatíčko.
Ty jsi ale hezké děťátko.
Marku! Marku! Marku!
- Zdravím, slečno Ballardová. - Dr. Davidsone.
- Chce s vámi mluvit ředitel. - Skvělé.
Kde jste byl?
Nakupovat, když už se ptáte. Chcete vědět co?
Jen se moc nenadchněte, protože vám by nebyla.
Ostatně je pro někoho s mnohem lepšími křivkami.
- Co říkáte? - Odložte to.
Mám jít víc na světlo?
- Odložte to! - Co je to s vámi?
Musím vám dát dovolenou.
Mockrát děkuji.
Jenže jsem se z jedné vrátil.
Není to jen dovolená.
Dávám vám dovolenou, protože zatím není možné,
abyste v projektu pokračoval.
- To je vtip? - Není.
Nechápu, o co vám jde.
Říkám to jasně a prostě.
Zatím v tom projektu nesmíte pokračovat.
Nicméně to zůstane jen mezi námi třemi…
Jak to třemi? Kdo je ten další?
- Major. - Jistě. O co mu přesně…
Zůstane to jen mezi námi třemi s tím,
že dál smíte používat svou kancelář,
ovšem pracovat smíte jen s materiály, které nejsou tajné.
Proč se mnou mluvíte
tím nabubřelým a trapným komisním tónem?
Známe se už nějakých 15 let.
Proč na mě zkoušíte ty kraviny?
Řekněte mi to na rovinu.
Co je za tím?
Vy to moc dobře víte.
Bezpečáci nemají radost.
Jakože major?
Majora nepotěšily informace
týkající se vaší ženy.
Řekl jsem mu vše, co vím.
Ale to nestačí.
Takže se v tom šťoural?
Hele…
Něco zjišťoval a není nadšený.
Vaši ženu si asi neproklepl, co?
Proč by to taky dělal?
Je přece z uznávané anglické rodiny, že?
Poslyšte, Marku, nehodlám se tu přít.
Musíte ale uznat,
že jste se poznali za poněkud
zvláštních okolností
a že toho o ní moc nevíte.
A musíte pochopit, že ve státním zařízení jako to naše,
něco takového musíme brát v potaz.
A tak tady budu jen dřepět a hrát piškvorky
a tvářit se,
že se tu dál můžu upracovat k smrti.
Je to jen na pár dnů.
I kdyby jen pár minut. Odcházím.
Prosím?
Kdyby něco, budu doma.
Moc mě to mrzí.
Je to jistě nanejvýš na týden.
To je v pořádku.
Naprosto.
Aspoň konečně vymaluji koupelnu.
Emulzní barvy jsou prý vodovzdorné.
Ale to opravdu nejsou.
Jakmile se pod ně dostane pára, nafouknou se jako obří puchýř.
Vím, jak vám je. Bylo by mi stejně.
Ale majore,
neříkal jste, že jste starý mládenec?
Snad někde nemáte schovanou manželku?
Je velmi nepříjemné, když vyšetřují člověka,
který vám je tak blízký
a kterého milujete.
Ale pokud jde o mé oddělení a data ve spisech…
Ano, spisy, spisy…
Pokud víme, vaše žena může být odkudkoli.
Třeba i odtamtud.
Slečno Ballardová.
Ano, doktore Davidsone?
Kdyby mě někdo sháněl, maluji koupelnu.
Ano.
A kdyby mi chtěl volat, ať šeptá.
Nikdy nevíte, kdo vás poslouchá.
PROFESOR G. D. MUNROE
- Slečno Ballardová. - Ano, majore Clarku?
Jak se vám pracuje pro ty náladové vědátory?
Majore Clarku, chodím sem každý den v devět hodin ráno.
A dělám to tak už několik let.
Dělám práci, za kterou mě tu platí.
Co udělat i něco pro mě, slečno Ballardová?
- Co? - Něco pozorovat.
Ráda bych,
ale práce pro vás by asi byla dost nudná.
Kdybyste byl o něco náladovější…
Díky, slečno Ballardová.
Tak jak to od vás přijal?
Moc dobře ne. Ale nedivím se mu.
Snad se to k všeobecné spokojenosti co nejdříve vyjasní.
Snad ano.
Jen doufám, že až dorazí domů, vezme svou ženu k lékaři.
Přijde mi, že má něco s očima.
Jako by pod nimi měla popáleniny.
A za celou dobu, co jsem s ní mluvil, ani nemrkla.
Julie?
Julie.
- Co děláš doma tak brzy? - Ty nespíš?
- Jsi v pořádku? - Jo, jasně.
Tak co děláš touhle dobou doma?
Neptej se tak hloupě.
- Pohádal ses s někým? - Nech mě být.
- Chceš něco k jídlu? - Nemám hlad.
Je to kvůli mně?
Proč by mělo?
Byl tu nějaký muž a vyptával se.
Major.
Chceš, abych odešla, než se to vyřeší?
Třeba to tak bude snazší.
Ve Švýcarsku to bylo všechno tak jednoduché.
A tohle by se nedělo, kdyby Munroe zůstal naživu.
Jak dlouho budeš doma?
Mám časově neomezenou dovolenou, dokud se všechno nevyjasní.
To je skvělé.
Ano.
Měli bychom pár dnů strávit spolu.
A pořádně si je užít, ano?
Nebohá Julie.
Moc času jsme spolu během těch dnů, co jsem byl doma, nestrávili.
Ač jsem v tom projektu pokračovat nesměl,
stále jsem na něj myslel, ve dne i v noci.
Tolik jsem chtěl zjistit, kam se můj někdejší šéf před smrtí dostal.
Jenže jeho zápisky byly zničeny.
Vybavil jsem si chvíli, kdy jsem ho viděl naposled.
Ještě než jsem odjel do Švýcarska.
Chtěl jsem si vybavit vše, co jsme řešili.
Své zápisky jsem procházel hodinu po hodině.
Až jedné noci
jsem měl pocit, že jsem se dostal do stejného bodu jako on.
Halo?
- Johne? - Ano.
- Tady Mark. - Heleďte…
Ano, vím, kolik je.
Ale omlouvat se vám nebudu.
Asi jsem na to přišel
a odhalil první část rovnice jako Munroe předtím, než zemřel.
- Opravdu? - Já věděl, že vás to zaujme.
Mám se ráno zastavit,
nebo tam stále nesmím?
Proč ne hned?
Jak to myslíte, hned?
Víte, kolik je?
Nashle v kanceláři.
Dobrá, budu spěchat.
- Zavolám majorovi. - Musí to být?
- Znáte předpisy, Marku. - Jistě. Na viděnou.
- Ano. - Asi tak za hodinu.
- Kolik je hodin? - To nic. To nic.
Jen si skočím do kanceláře.
Teď v noci?
Jen něco ukážu Johnovi.
Hned jsem zpátky.
A co? Nepočká to do rána?
Asi jsem přišel na první část té rovnice.
Pracoval jsem s vlastními zápisky i Munroeovými a asi to mám!
- Nechoď. - Lehni si a spinkej.
Budu pryč chvilku. Ani to nepostřehneš.
- Nesmíš tam jít! - Lehni si a prospi se.
Spánek je na krásu, což ty už dávno jsi.
Marku!
Tak zatím.
Budu spěchat.
Marku!
Johne?
Kde je John? Měl přijít.
Jistě přijde.
Prý máte dobré zprávy. Dovolíte, prosím?
Vám to k ničemu nebude. Nepochopil byste ani ň.
Jistěže ne.
Jen to podržím, když dovolíte.
Do Johnova příjezdu to můžu podržet zrovna jako vy.
Já to nehodlám jen držet. Zamknu to do sejfu.
Nemusíte zavírat.
Já kombinaci znám.
Já tu pracuji, víte?
Díky Bohu za byrokraty.
Vážně si myslíte, že za majorovu smrt mohu já?
Klečel jste nad jeho tělem, nebo ne?
A nebohého Munroa jste také našel vy.
To právě ne.
Nemusím nic vysvětlovat, ale našla ho slečna Ballardová.
Navíc co řeší, kdo ho našel?
Z pitevní zprávy dobře víte…
v jakém stavu byl mozek, cévy a páteř.
Zasáhla je tak…
ničivá síla, že za tím rozhodně nemůže být žádný člověk.
Co tedy navrhujete?
Vůbec nic. Zatím.
- Shrneme si fakta. - Měli bychom zavolat policii.
Zatím policii vynecháme.
To nás teď trápit nemusí.
Asi vám nedochází, v jakém jste nebezpečí.
A také Julii.
Julii?
Totiž…
pokud byl major zabit jako Munroe,
nejspíš proto, že měl v rukou tu rovnici. Je to tak?
A rovnice byla opět zničena. Ovšem jen na papíře.
Pořád ji máte v hlavě.
A jak se to týká Julie?
Když jste byl doma a pracoval na té rovnici,
přišly další údaje o smrti
oněch vědců z Ameriky a Ruska.
A nejméně ve třech případech jejich manželka zmizela
za zcela nevysvětlitelných okolností.
Pak ji musí hlídat policie.
Před čím?
Přesně na totéž se ptám sám sebe.
Pohlédněte na to jinak.
Jediným pojítkem mezi smrtí Munroa a majora
i těch vědců v Americe a Rusku
je přítomnost té rovnice.
Ruská zpráva může být falešná.
Takže by to mohla být jejich práce a jen nás chtějí zmást?
Možné to je.
Ale i tak mě to přivádí k jedinému závěru.
Tuhle jste mi řekl něco, čemu jsem se jen vysmál.
Řekl jste, že zatímco my jsme v začátcích,
jde-li o mentální cestu prostorem,
někdo už ji ovládá, jen není z této planety.
Teď mám pocit, že máte pravdu.
Co by to mohlo být za tvora?
Aniž by byl vidět.
Má to snad být neviditelná síla, jako například elektřina?
Nebo magnetismus.
Je-li naše teorie o přenosu myšlenek správná,
pak v případě, že bychom dorazili na planetu s jedovatým ovzduším,
museli bychom se změnit v jiné tvory,
bez plic a s jiným oběhem,
abychom tam vůbec přežili.
Pakliže tu skutečně jsou, musejí i oni být schopni se hýbat,
dýchat
a dokonce myslet.
A jediný tvor, o němž víme, že umí přemýšlet,
je lidská bytost.
Ano. A pokud se naše teorie potvrdí,
že se k životu na jiné planetě musíme přizpůsobit,
naše postupy obnášejí schopnost určit,
jak velká koncentrace je nutná.
A je zcela jisté, že nastanou okamžiky,
kdy naše koncentrace poleví,
kdy naše napětí, chcete-li, poklesne.
A pokud tady skutečně jsou
a jsou tady v lidské podobě,
pak ani oni nedokážou udržet tu obrovskou energii
neustále, každou minutu, každý den.
To nedokážou.
A tu a tam se musejí vrátit
ke své vlastní podobě, ať je jakákoli.
Mají tedy nějaké slabiny.
A ty se musejí projevit.
Jak se to podle vás projevuje?
Třeba se nepotí, když je horko?
Nebo jim nerostou nehty.
Mají nějakou zvláštní deformaci.
Třeba nemohou mrkat.
Nebo dokonce…
Jak říkáte…
třeba nemohou mrkat.
Jako že Julie je jedním z těch přeludů?
Omezme se jen na to, co víme.
I vy jste z toho, že nemrká, měl divný pocit.
Spala s očima dokořán, neměla puls.
Byl jste u nás a viděl ji.
Jenže nevíte, co jsem tam viděl.
A co?
Jak Julie vytáhla žhavý pekáč
z trouby rozpálené na 275 stupňů. Holýma rukama.
Každý normální člověk by měl popáleniny třetího stupně.
Vy jste se pomátl!
Mluvíte o mé ženě!
Dobrá. Na chvíli zapomeňte, že je to vaše žena.
Zapomenout?
Poslyšte.
Kdybychom získali určité informace a pozor,
oba jsme dost zběhlí, abychom se vyvarovali předčasných závěrů,
jak byste na všechna ta fakta zareagoval?
Jaká?
Třeba to, že ten večer u vás věděla,
kdo jsem.
Telefonoval jsem jí.
Netelefonoval. Nevěděla o tom.
Viděl jsem,
jak holýma rukama sahá do trouby,
nemrká, o čemž jste mi řekl i vy,
a to, co viděl i major:
popáleniny pod očima.
Jaké popáleniny?
Major mi o nich řekl poté, co s Julií mluvil.
Jako kdyby plakala a slzy jí doslova poleptaly tváře.
Lhal.
Hloupost. Proč by to asi dělal?
Když jsem přijel domů poté, co jsem do odvolání dostal dovolenou,
s očima nic neměla.
Ne, to jsem ani nečekal.
Mohla to napravit tím, že chtěla být opět kompletní.
Na něco se vás zeptám.
pokud nedokážou, ať je to, kdo chce,
udržet iluzi, že jsou lidskými bytostmi,
souhlasíte, že bychom měli být schopní snížit
sílu jejich koncentrace?
Nerozumím vám.
Jak nad něčím ztrácíme kontrolu?
Jak lidská bytost ztrácí vědomí?
Mnoha způsoby.
Nedostatkem krve v mozku, ranou, šokem…
A díky anestetikům.
Ano.
Co kdybychom na jednoho z těch tvorů narazili,
nebo jak jim chcete říkat.
Řekněme, že s pomocí nějakého anestetika, například éteru,
bychom jim narušili úroveň koncentrace.
Přestali by v tu ránu existovat?
Pozbyli by svou lidskou podobu, a pokud ano,
v co by se změnili?
Chcete to zjistit?
Umožníte mi přijít k vám domů
a ve vaší přítomnosti podat anestetika vaší paní,
abychom definitivně zjistili, zda je lidskou bytostí,
či jen přeludem?
Sežeňte si, jaká anestetika chcete,
jakkoli účinná,
a co nejrychleji dorazte k nám.
Já ji zatím sdělím, proč dorazíte i vy.
A až od nás odejdete poté,
co už budete vědět, jak tragicky jste se mýlil,
vězte, že od té chvíle
se už nikdy neuvidíme.
Pročpak nespíš? Copak?
Přemýšlela jsem o našem seznámení.
Tak to jsou příjemné starosti.
A o tom, jak ti říct, že musím odejít.
O čem to mluvíš? Kam?
Když jsem tehdy seděla ve tvém autě,
moc jsi mě netrápil.
Víc mě trápilo, co musím udělat.
Vrátit se do hotelu, než jej na noc zamknou?
Proč jsme se podle tebe potkali?
Proč se někdo potká a zamiluje?
Čekala jsem, až přijedeš.
Ano?
Čekala.
Poslali mě, abych tě kvůli tvé práci našla a zabila.
Zpoza železné opony?
Když jsem to nedokázala, můj život zde je u konce.
Nesmysl! Nikam nemusíš.
Nikdo tě nemůže nutit jít pryč.
Když jsme spolu, neublíží nám.
Je spousta případů,
kdy si britský občan vzal Rusku.
Stačí požádat o politický azyl.
Jak to myslíš, Rusku?
Já nejsem z Ruska.
Tak…
odkud?
Copak ty to nevíš? Opravdu?
A nemá sem přijít John, aby ti to dokázal?
Mně je fuk, odkud jsi.
Já tě miluji.
Vnímám tě jako ženu a nic jiného.
Jenže já jsem něco jiného.
A teď mě přepadly lidské emoce,
láska k tobě,
touha po dětech.
Když mě miluješ a jsi šťastná,
proč bys utíkala?
Protože vím, že spolu nemůžeme být tak, jak bychom chtěli.
Vypátrali by nás úplně všude.
Koukej.
Přišlas mě zabít kvůli mé práci.
Vykašlu se na ni.
Mně o ten projekt nejde. Jde mi o tebe.
To nestačí.
Nesnesla bych, kdyby se ti něco stalo.
Přece mi neublíží, když se práce na tom projektu vzdám.
Budeme v bezpečí, nebo ne?
Říkám ti, že budeme v pořádku. Nechají nás na pokoji.
- Co se děje? - Ty to neslyšíš?
A co?
Musíš ode mě pryč.
Pryč odtud. Nesmíš mě vidět umírat.
Ty ale neumřeš.
Marku, prosím.
Pokud mě miluješ, běž ode mne pryč.
Jinak zahyneš taky. Jako Munroe a major.
Jak víš, že zemřeli?
Tys je ale zabít nemohla.
Byla jsi se mnou ve Švýcarsku a potom zde, doma.
Ne, já je nezabila.
Chceš říct…
že vás je víc?
Julie!
Vrať se!
Když budeme spolu, nechají nás!
Nehýbej se!
Julie! Julie!
Běžte ode mne!
Nechci vás tady!
Prosím!
Prosím.
Já to říkal.
Neublíží nám.
Že když se budeme milovat, nechají nás být.
Už je to dobré, lásko.
Už je to dobré.
Julie!
Viděl jsem, jak se ta krásná bytost změnila…
v nic.
A to, co zničilo ji,
teď jde i po mně.
Doktore Davidsone, můžu vám pomoct?
Ani nevíte, jak rád vás tady vidím.
To jsem ráda, protože Julie je mi opravdu moc líto.
Ano.
Jsme tu už dvacet let.
Zatím jsme vám v cestě do kosmu vždy zabránili.
A budeme v tom pokračovat všemi prostředky.
I za cenu životů lidí, jako byli Munroe a major Clarke?
Bohužel ano.
A také vašeho.
Nemůžete dál vraždit.
Jak už víme, to je cesta zpět,
nikoli vpřed.
Když nás budete ohrožovat,
budeme vás muset zničit.
A vyhrajeme,
protože jste slabí.
Vždy se nakonec projevíte.
Je nás tu mnoho a jen pár slabých jako Julie.
Láska je podle vás slabost?
Je snad předností, odevzdat se někomu ve jménu oné lásky?
Vy lásku zmiňujete dost často. Třeba lásku ke svobodě.
Máte ji však?
Opravdu ji máte?
Je to jen přelud.
A my se naučili žít bez přeludů.
Viděl jste, co se stalo.
Není čas dělat chyby.
Postupujete rychle.
Rizika, že se jednou dostanete k nám,
nás nutí nepolevovat.
Ani na chvilku.
KONEC
Překlad titulků: Martin Massaniec