♪ Mes gulime, mano meilė ir aš ♪
♪ Tarp verkiančių gluosnių ♪
♪ Bet dabar viena aš guliu ♪
♪ Ir šalia medžio verkiu ♪
♪ Dainuodama "O Verkiantis gluosni" ♪
♪ Šalia medžio, kuris verkia kartu su manimi ♪
♪ Dainuodama "O Verkiantis gluosni" ♪
♪ Kol mylimasis sugrįš pas mane ♪
♪ Mes gulime, mano meilė ir aš ♪
♪ Tarp verkiančių gluosnių ♪
♪ Bet dabar viena aš guliu ♪
♪ O gluosni, aš mirštu ♪
Viskas, ko noriu, tai išgelbėti vaikus,
o ne sunaikinti juos.
Aš myliu vaikus labiau už viską.
Labiau už viską.
Jiems reikia artumo,
meilės.
Žmogaus, kuris priklausytų jiems,
o jie priklausytų jam.
Panele Giddens, ar galėčiau užduoti asmeninį klausimą?
Ar turite vaizduotę?
O taip, aš galiu atsakyti.
- Taip. - Gerai.
Tiesą gali suprasti tik vaizduotę turintis žmogus
ir noriu su jumis būti atviras.
Esu viegungis. Bet negaliu sakyti, kad vienišas.
Daug laiko praleidžiu užsienyje.
Nors būdamas Londone puikiai praleidžiu laiką,
bet tai, ką aš čia darau, visiškai netinkama vaikams.
Trumpiau tariant, panele Giddens, esu savanaudis.
Ir paskutinis žmogus, kuriam taip staiga derėjo patikėti
du našlaičius vaikus.
Deja, aš neturiu jiems vietos
nei mintyse, nei širdyje.
Ar tai skamba beširdiškai?
Sąžiningai, bet ne beširdiškai.
Taigi, vaikai negyvena su jumis?
Ne, jie gyvena Bly, mano dvare.
Gana didelė, nuošali vieta.
Bet manau, kad sutiksite, jog gyvenimas atokiau nuo miesto yra naudingas vaikams.
Kaip supratau iš laiško, esate kaimo klebono dukra.
Ir... O taip, čia.
"Aš myliu vaikus labiau už viską."
- Taip. - Nuostabu.
Jau keletą metų mažasis Mailsas ir Flora...
Žavūs vardai. Kaip manot?
...turi tik mane.
Vargšeliai vaikai, jiems reikia daugiau nei tolimo dėdės.
Ir reikia daugiau nei guvernantės.
Jiems reikia artumo ir meilės.
Žmogaus, kuris priklausytų jiems, o jie priklausytų jam.
Tai jūs, panele Giddens. Jaučiu, kad jūs esate tas asmuo.
Pone, jūs...
turite suprasti, kad tai bus mano pirmasis darbas.
Ką tai reiškia? Jei aš pasitikiu jumis, jei jūs pasitikite manimi?
Matote, panele Giddens, moteris, kurią pasirinksiu šam darbui
turi pažadėti, kad prisiims visą atsakomybę.
Ji neturėtų manęs trukdyti.
Niekada.
Jokių skundų, prašymų.
Ji tiesiog turi prisiimti visus rūpesčius
ir palikti mane ramybėje.
Ką pasakysite, panele Giddens?
Vaikai...
- Ar jie anksčiau turėjo guvernantę? - Dėja taip.
Nemanykite, kad aš turiu ką nors prieš panelę Jessel.
Ji buvo puiki guvernantė ir garbinga moteris.
Vaikai ją labai mylėjo, ypač mažoji Flora.
Prisiminiau.
Būkite atsargi ir nepriminkite to Florai.
Ji labai pamilo panelę Jessel
ir... tai jai sukėlė didžiulį šoką.
Aš nesu tikra, kad suprantu jus, pone.
Ji mirė.
Kai pamaniau, kad viskas sutvarkyta ir klostosi sklandžiai,
ši sumišusi moteris mirė.
Viskas buvo labai keista.
Kai tai įvyko buvau Kolkatoje.
Ir tik dabar turėjau progą surasti pamainą.
Tuo tarpu, mano sūnėnas buvo išsiųstas į mokyklą,
o mažąją Florą
prižiūri namų ūkvedė, ponia Gros.
Padėkite man, panele Giddens, man tikrai reikia jūsų pagalbos.
Duokite savo ranką.
Pažadėkite man.
Ką gi, pone,
jei tikrai esate įsitikinęs?
Esu visiškai įsitikinęs ir labai dėkingas.
Tik atsiminkite, kad turite visišką valdžią.
Kad ir kas nutiktų, jūs turite viską išspręsti pati.
Taip, pabandysiu.
Pažadu jums.
Darysiu viską, kas įmanoma, kad vaikai būtų laimingi.
Sustokite. Prašau, sustokite!
- Štai čia! - Jei neprieštarausite, nuo čia eisiu pėščia.
Kaip pageidausite, panele.
Ačiū.
Flora!
Ar negirdi? Tave kažkas šaukia.
Ne, nemanau. Aš nieko negirdėjau.
Ar tavo vardas Flora?
Aš - panelė Giddens.
Taip, žinau. Jūs mano naujoji guvernantė.
Laukdama jūsų stebėjau kelią.
- Ar bijote roplių? - Tai priklauso... Kodėl klausi?
Nes vieną turiu kišenėje ir jis labai nori susipažinti.
Labai džiaugčiausi.
Jo vardas Rupertas.
- O, vėžlys. - Mes mylime vienas kitą.
Taip, matau, kad esate labai artimi.
Labai.
Susipažinai su panele Giddens.
Bet Rupertas nėra vienintelis.
Turiu omeny, kai tik nuo dėdės gavome laišką,
mes visi laukėme jūsų atvykimo.
Visi džiaugėmės.
Aš taip pat labai apsidžiaugiau.
Ne taip, kaip mes. Ne taip, kaip ponia Gros.
Ji vis valė ir valė. Nuplovė visus langus.
Tik įsivaizduokite - 134 langai.
- Ar tai dėl manęs? - Taip. O aš padėjau.
- Manau, kad mums bus linksma kartu. - Aš irgi taip galvoju.
Ponia Gros, ji jau atvyko. Ir ji nebijo roplių.
Apie mane to negalima pasakyti. Tiesa?
Atėjau nuo vartų.
Norėjau viską pamatyti.
Džiaugiuosi jus matydama, panele Giddens.
Tikrai, labai džiaugiuosi.
Oi, prašau, užeikite.
Dėkui. Jūs labai maloni.
Tikriausiai norėtumėte puodelio arbatos.
- Dėkui. - Tik ne jūs, panele Flora.
Juk žinai, kad į namus negalima neštis rupūžės ar vėžlio, ar kas čia bebūtų.
- Taigi, marš iš čia. - Gerai.
Neturėjau supratimo.
Net neįsivaizdavau!
Oi, atsiprašau.
Viskas gerai,panele. Taip nutinka nuolatos.
Net neįsivaizdavau, kad čia bus taip gražu.
Na, mes darome tai, ką galime.
Nors dabar pusė kambarių tušti. Užrakinti ir tušti.
Žinoma, reikia dėti daug pastangų, kad čia viskas būtų švaru.
Bet aš visada sakau, kad čia - rojus vaikams.
Taip, rojus.
Ir kokia žavi mergaitė.
Daugiau nėra kitos kaip ji.
Nepamirškite, ji žino, kaip išsireikalauti, ko nori. Taigi, darbas nebus lengvas.
Neabejoju.
Bet ji atrodo... Na, tarsi angeliukas.
Tikrai taip.
Ji labai smalsi ir mėgsta klaidžioti viena.
- Mes nuolat turime jos ieškoti. - Taip, girdėjau.
Eidama pro sodą girdėjau, kaip ją šaukėte vardu.
Ne aš, panele.
Galbūt Ana arba Kukas.
Ką gi, kažkas iš jų.
Sėskitės, panele, išgerkite arbatos.
Netrukus bus tamsu. Liepsiu Anai atnešti lempų.
Panele Giddens?
Panele Giddens!
Ar ji išėjo?
Taip, trumpam.
Ar neprieštarausite, jei Rupertas paragaus jūsų pyrago?
Būk atsargi. Jis gali taip išstorėti, kad netilps į tavo kišenę.
Turiu ir ponį.
Jis nėra mano. Priklauso Mailsui.
Mailsas yra mano brolis. Šiuo metu išvykęs į mokyklą.
Turbūt labai jo ilgiesi?
Jis greitai grįš namo.
Spėju, kad jis negrįš iki švenčių..
Laikas lipti į viršų ir ruoštis voniai, panele Flora.
Pažadėkite man, kad neišvyksite.
Planuoju pasilikti labai ilgam.
Tik pagalvokit, o aš turėjau abejonių.
Bijojau.
- Bijojote, panele? - Buvo sunku apsispręsti.
Ar turėčiau imtis šio darbo?
Ką gi, panele, labai džiaugiuosi, kad sutikote.
Bet kokiu atveju, aš net neturėjau pasirinkimo.
Jų dėdė itin atkaklus.
Tarsi nežinočiau.
Kiek kartų panaudojo savo triukus prieš mane.
Net būdamas berniuku, jis apsukdavo aplink savo pirštą.
O vaikai visai kaip jis.
Jis čia nepasirodo dažnai?
Jam labiau patinka miesto gyvenimas.
Jis visada buvo labai populiarus.
O kokia prasmė būti populiariam čia,
kur vaikai, balandžiai ir aš?
- Ponia Gros? - Taip, panele?
- Kokia ji buvo? - Kas, panele?
Ankstesnė guvernantė, ta, kuri mirė.
Ar panelė Jessel? Ji buvo jauna moteris.
Kai kurie manė, kad ji labai graži. Aš irgi taip galvojau.
Bet ne tokia graži kaip jūs, panele.
Nė iš tolo.
Jis teikia pirmenybę jaunoms ir gražioms.
Taip. Jis visada turėjo velnio akį.
Turiu omenyje, kad ponui patinka tokios moterys.
- O apie ką kalbėjote iš pradžių? - Žinoma, kad apie šeiminiką.
Čia daugiau nieko nėra, panele. Absoliučiai nieko.
Atsargiau, mieloji, nes gali aptaškyti panelę Giddens.
Ar kitas vaikas toks pat nepaprastas? Ar jis toks pat žavingas?
Jei jums patiko ši panelė, tai ponaitis Mailsas jus iškart pakerės.
- Mailsas grįžta! - Atrodo, kad mane lengva sužavėti.
Man taip nutiko ir Londone.
Mailsas grįžta! Mailsas grįžta!
Pramanai ir niekai, panele. Mailsas šiuo metu mokykloje.
Stovėk ramiai.
Miegosiu jūsų kambaryje mažoje lovoje su užuolaidomis.
- Kaip miela. - Taip.
Ponia Gros norėjo jums paruošti didelį kambarį.
Bet pasakiau, kad jūs ten būsite tik naktį, kai miegosite.
O naktį dideli kambariai atrodo dar didesni. Ar žinojote?
- Tikrai? - Ponia Gros nežino.
Tamsoje ji užsimerkia.
Manau, kad tai kvaila.
- Aš visada žiūriu į tamsą. - Tikrai?
Ir ką matai?
Čia yra daug tuščių kambarių.
Pasakiau poniai Gros: „Norėčiau miegoti keliuose kambariuose vienu metu “
Ponią Gros tokia mintis apstulbino.
Nenuostabu.
"Pramanai ir niekai" - pasakė ji. "Pramanai ir niekai."
Dabar ruošiuosi miegoti. Meldžiu Viešpatį, kad saugotų mano sielą.
Kodėl Rupertas negali miegoti su manimi?
Nes apsiversdama gali jį sutraiškyti.
- Vėžlį? - Reikia baigti maldą, mieloji.
Jei pabusčiau anksčiau...
Jei turėčiau mirti prieš pabusdama, meldžiu Viešpatie paimk mano sielą pas save.
Amen.
Panele Giddens, kur Viešpats nuneš mano sielą?
- Į dangų. - Ar jūs tikra?
Žinoma, nes tu labai, labai gera mergaitė.
O jei nebūčiau tokia gera? Ar Viešpats paliktų mane klaidžioti čia žemėje?
Ar kai kuriems taip neatsitinka?
Kas tai buvo?
Atrodo, kad kažkas buvo sužeistas.
Kažkoks gyvūnas.
Turime apsimesti, kad negirdime. Taip sako ponia Gros.
- Apsimesti? - Kad neįsivaizduotume nebūtų dalykų.
Kartais turime pasitelkti savo vaizduotę.
♪ Šalia medžio, kuris verkia kartu su manimi ♪
♪ Dainuodama "O Verkiantis gluosni" ♪
- ♪ Kol mylimasis... ♪ - Tokią dieną turėtum žaisti lauke.
Aš tik repetuoju, ponia Gros.
- Ar matei, panelę Giddens, mano avyte? - Aš čia, ponia Gros.
- Jums yra laiškų, panele. - Dėkoju.
- Prašau, leiskit man juos perskaityti? - Jei tik nori.
- Kurį pirma? - Kaip aš dabar pasakysiu?
- Tuomet išrinksiu pati. - Gerai.
- Šis. - Šitas nuo mano sesers.
Žiūrėk, mieloji.
Tai mano šeimos nuotrauka.
- Ar aš esu joje? - Kaip galėtum būti? Tai mano šeima.
- Dabar šitas. - Jis iš Londono.
- Nuo mano dėdės? - Panašu, kad taip.
Atrodot laiminga.
- Ar atvyks mūsų aplankyti? - Ne, brangioji.
Jis persiuntė laišką iš Mailso mokyklos.
- Flora? - Taip, panele Giddens?
Ar vakar vakare sakei, kad Mailsas grįžta namo?
Žiūrėkit, koks mielas voras, dabar jis valgo drugelį.
Ponia Gros?
Štai laiškas, kurį dėdė persiuntė, jo net neatidaręs.
Jis iš Mailso mokyklos.
Ant voko jis užrašė: "Visai vasarai išvykau į Italiją.
Laiškas nuo Mailso direktoriaus. Išsiaiškinkite pati ir manęs netrukdykite.
- Jis visada taip daro, panele. - O kaip man elgtis?
Mailsas buvo išmestas iš mokyklos.
- Išmestas? - Išsiųstas namo.
Pašalintas.
Bet ką jis padarė? Ką rašo šis ponas?
Jis neatskleidė detalių. Tiesiog parašė...
Štai, skaitykite.
Perskaitykite pati.
Negaliu, panele. Niekada neišmokau.
Atsiprašau, aš nežinojau.
Jie rašo, kad neįmanoma jo toleruoti.
Kodėl?
Nes jis... "grėsmė kitiems."
Ponaitis Mailsas? Grėsmė?
Pramanai ir niekai.
Tą patį galima pasakyti ir apie panelę Florą, telaimina ją Dievas.
Ar jis anksčiau nesielgė netinkamai?
Aš to nepasakyčiau.
Suprantu, kad jums patinka berniukas su charakteriu.
Kaip ir man. Bet ne iki tokio lygio, jog pašalintų.
Už ką?
Nepaklusnumą.
Ponaitį Mailsą?
Panele, ar bijote, kad jis jūsų neklausys?
Mailsas grįžta! Mailsas grįžta! Mailsas grįžta!
Bly! Bly stotis!
Mailsai! Mailsai!
Mailsai!
- Ar jūs panelė Giddens? - Taip.
Kaip laikotės?
Dėkoju, Mailsai.
Ji - mūsų naujoji guvernantė. Ji beprotiškai šauni.
Tikiuosi, kad Mailsas pritars.
Einam.
Niekas nepasikeitė.
Aš troškau šių atostogų.
Atostogų?
Troškau pamatyti Bly, ponią Gros ir Florą.
Ir jus. Flora man parašė, kad jūs atvykstate.
Kaip praleidai laiką mokykloje?
Žiūrėk, Mailsai, ten ežeras!
Kaip gera sugrįžti!
Tikiuosi, kad tau nebus nuobodu.
Būnant su Flora, ponia Gros ir manimi.
Ar tau patiko mokykloje?
Leisite jums kai ką pasakyti?
Taip, Mailsai, žinoma.
Manu, jog esate per daug graži būti guvernante.
O tu per jaunas taip įžūliai meilikauti.
Brangioji ponia Gros!
- Taip gera būti namie. - Liaukis!
- Nes pritrūksiu kvapo. - Eime.
Čia viskas taip pat, kaip ir anksčiau.
Kažkodėl net bijojau, kad viskas bus pasikeitę.
Čia niekada niekas nesikeičia, ponaiti Mailsai.
Jūs šiek tiek numetėte svorio. Bet mes greitai tai ištaisysime.
Mailsai, tu dar nematei ponio.
- Galime? - Žinoma.
Einam!
- Na, panele? - Viskas, kaip ir sakėte.
Žavesys šeimoje paveldimas.
O kaip dėl nemalonaus laiško?
Tikriausiai tai buvo nesusipratimas, klaida.
Taip, klaida.
Ką sakysite ponaičiui Mailsui?
Pasikalbėsiu su juo vėliau. To neišvengsim. Bet ne dabar.
Nesiruošiu sugadinti jo nuotaikos, dėl kažkokio kvailo seno mokytojo.
Taip, panele.
Aš esu labai dėkinga, kad nepateksime į bėdą.
Gerbiamoji ponia Gros, jūs esate šiltas žmogus.
Kodėl neįėjote, panele Giddens?
Iš kur žinojai, kad aš ten?
Tai labai senas namas. Viskas girgžda.
Be to, po durimis pastebėjau žvakių šviesą.
- Jau turėtum miegoti. - Aš per daug susijaudinęs.
- Susijaudinęs? - Dėl grįžimo namo. Dėl Floros.
Ir dėl susitikimo su jumis.
Ir man patinka gulėti atmerkus akis.
- Tai labai blogas įprotis, Mailsai. - Tikrai?
Taip.
Apie ką galvoji, kai tiesiog šitaip guli?
Apie įvairius dalykus.
O šį vakarą...
Gal galvojai apie mokyklą?
Ne, visa tai atrodo labai toli.
Mailsai...
Ar žinai, kad tu negalėsi grįžti atgal?
Ar supranti, kaip tai rimta, kai berniukas išmetamas iš mokyklos?
Net neįsivaizduoju, ką dėl to pasakytų tavo dėdė.
Nežinote? O aš žinau.
Jis sakytų: "Netrukdykite, aš per daug užimtas."
- Mailsai, tai netiesa. - Tikrai?
Juk jūs jį susitikote? Žinote, koks jis yra.
Jam nerūpiu nei aš, nei Flora.
Jam visiškai vienodai, kas mums nutiks.
Mailsai, brangusis, tau nereiktų taip manyti.
Jūsų dėdė...
Jis turi... per daug atsakomybės ir per mažai laiko.
Kad švaistytų mums?
Suprantu.
Labai liūdna, kai žmonės tau neturi pakankamai laiko.
Aš turiu, Mailsai.
Aš turiu laiko.
Ir man tai rūpi.
Ir, Mailsai, jei buvo, kokių nors problemų mokykloje,
jei nori man, ką nors pasakyti...
Mailsai, brangusis Mailsai...
ar nematai, kad noriu tau padėti?
Pasitikėk manimi.
Žvakė užgeso.
Neišsigąsk.
Tai tik vėjas, mano branguti. Vėjas ją užpūtė.
♪ Mes gulime, mano meilė ir aš ♪
♪ Tarp verkiančių gluosnių ♪
♪ Bet dabar viena aš guliu ♪
♪ Ir šalia medžio verkiu ♪
♪ Dainuodama "O Verkiantis gluosni" ♪
♪ Šalia medžio, kuris verkia kartu su manimi ♪
♪ Dainuodama "O Verkiantis gluosni" ♪
♪ Kol mylimasis sugrįš pas mane ♪
♪ Mes gulime, mano meilė ir aš ♪
♪ Tarp verkiančių gluosnių ♪
♪ Bet dabar viena aš guliu ♪
♪ O gluosni, aš mirštu ♪
Mailsai.
Kiek laiko čia esi?
Nežinau. Apie 20 ar 30 minučių.
- Tuomet turėjai jį pamatyti. - Ką?
Čia bokšte stovėjusį vyrą.
Buvau čia visiškai vienas, išskyrus šiuos godžius draugus.
Bet tai negali būti tiesa.
Prieš 2 minutes mačiau štai čia stovintį vyrą.
Gal tai buvau aš.
Ne, tai buvo vyras.
Jis žiūrėjo į mane.
Manau, kad jums pasivaideno. Arba...
O varge. Tikiuosi, jums neprireiks akinių.
Jūs tam esate per graži.
Turbūt pervargau. Šią naktį blogai miegojau.
Žinau.
Flora sakė.
Ji sakė, kad visą naktį dejavote ir aimanavote.
Žinoma, ne visada galima ja tikėti.
Ji išsigalvoja, prasimano dalykus.
Nori pasakyti, kaip vargšelė, kvailelė panelė Giddens?
Panele, ar tai ne jūsų?
Žirklės. Sodininkas jas atnešė. Sakė, kad rado sode.
Turbūt pamečiau ryte, kai...
karpiau rožes.
Ir palikote ten.
Bijau, kad šiandien ne mano diena.
Esu išsiblaškiusi.
Panele, dar niekada nebuvote išvykusi taip toli nuo namų.
Nepažįstama vieta, naujos pareigos.
- Reikia laiko priprasti... - Ponia Gros.
Ar čia gyvena kas nors, ko dar nežinau?
Gyvena čia?
Turiu omenyje, namuose.
Sutikau dvi tarnaites, virėją ir jos vyrą sodininką.
Ar yra kas nors, su kuo dar nesusipažinau?
Panele, kaip aš to norėčiau. Papildomos rankos mums nepakenktų.
Greitai ateikite! Turite tai pamatyti.
Mailsas nori jums, kai ką parodyti.
Ateikite. Jis beprotiškai drąsus.
Mailsai!
Flora, žiūrėk!
Mailsai!
Mailsai?
Nežinojau, kad mane stebite.
Tau viskas labai gerai pavyko, Mailsai.
Pažiūrėkit, panele Giddens, aš irgi moku piešti.
Mailsas ne vienintelis tai sugeba.
Taip. Dabar matau.
Kaip žavu. Vaza su gėlėmis.
Dieve, ne. Tai - audra. Matote debesį su žaibais?
O taip, brangioji. Esu tikra, tai labai originalu.
Galbūt užaugusi tapsi garsia menininke.
- Ar girdi, Mailsai? - Taip, mieloji.
Bet panelė Giddens paprasčiausiai elgiasi mandagiai.
Sakykite, panele Giddens, kuo galiu būti užaugęs?
Kuo tik panorėsi.
Bet aš niekuo nenoriu tapti.
Noriu likti tik tuo pačiu berniuku, gyvenančiu Bly.
Jei tik viskas galėtų tęstis taip, kaip yra dabar.
Myliu šį namą.
O kaip jūs, panele Giddens?
Jis labai gražus ir toks didelis.
Manau, kad tai didžiausias namas Anglijoje.
Gal ir pasaulyje.
Vargu ar didžiausias pasaulyje, Flora.
O jūsų namas, kuriame gyvenote anksčiau, irgi buvo didelis?
Ne, deja, bet jis buvo labai mažas.
- Ar labai mažas? - Labai, labai mažas.
Toks mažas, kad neturėjote savo paslapčių?
Taip, dėl jų kildavo sunkumų.
- Bet įmanoma? - Neilgam.
Paslaptims reikia privatumo, o mūsų mažame name jo nebūdavo.
- Ar žaisdavote savo namuose? - Ne.
Įprastai turėjome būti tylūs, nes mano tėtis ruošdavosi pamokslui.
Bet jam išėjus, žaisdavome slėpynių po visus namus.
Kaip šaunu.
- Pažaiskime. - Gerai.
Jūs slėpkitės, o aš ieškosiu.
Juk galime slėptis visuose namuose?
- Turiu omeny, bet kur. - Galvoju, kad taip.
Kur bėga vaikai. Jiems laikas miegoti.
Žinau.
Bet pagalvojau, dar vienas žaidimas ir tuomet tiesiai į lovytes.
Jie jau palenkė jus į savo pusę, panele.
Visiškai.
Mes pasiruošę!
Ateinu!
Ana?
Panele Giddens!
Niekada nebūtumėt manęs radusi, jei nebūčiau pasirodęs.
Ar išgąsdinau jus?
- Truputį. - Dabar jūs mano kalinė.
- Mailsai, paleisk! - kodėl?
- Man skauda. - Tikrai?
- Taip, Mailsai. Prašau, paleisk. - Bet kodėl?
Jau sakiau, nes man skauda. Mailsai, nejuokauju.
- Tikrai? - Jūs ją radot. Pasigedau jos.
Turbūt ponia Gros ją čia paslėpė.
- Dabar jūsų eilė slėptis. - Paskubėkit! Bėkit!
Gerai.
Kur? Kur turėčiau slėptis?
Kur tik norite. Skaičiuosime iki šimto.
Vienas, du, trys,
keturi, penki, šeši, septyni, aštuoni,
devyni, dešimt, vienuolika....
Panele Giddens!
Kur jūs?
Panele? Panele Giddens?
Ką jūs ten veikiate, panele?
Dieve mano, jūsų veidas baltas kaip pienas.
Mačiau jį! Tik nesakykit, kad ten jo nebuvo.
- Jis žiūrėjo į mane. - Kas, panele?
- Vyras iš bokšto. - Bokšto?
Bet dabar jis žiūrėjo pro mane tiesiai į namus.
Tarsi ko nors ieškotų.
- Kaip jis atrodė, panele? - Jis turėjo tamsius, garbanotus plaukus
- ir veriančias šaltas akis. - Ar jis...
- Ar sakote, kad jis buvo labai gražus? - Taip, gražus ir nepadorus.
Aš jį mačiau anksčiau. Jis...
Žinau,kur jį mačiau. Nuotrauka. Yra nuotrauka su juo.
Maža nuotrauka medalione su įskilusiu stiklu.
- Parodysiu. - Negali būti.
- Negali būti? Jūs jį pažįstate? - Kvintas.
- Piteris Kvintas, pono patarnautojas. - Bet sakėte...
Taip, panele. Jis mirė. Kvintas yra miręs.
Miręs?
Tavo pieštukas skleidžia patį baisiausią cypimą, Flora.
Tai tiesa, nesiginčiju. Bet nieko negaliu padaryti.
Negali? O aš maniau, kad tai darai tyčia?
Taip ir yra.
- Liaukis! Liaukis reikalavus! - Aš ne reikalauju.
Reikalauji! Tu reikalauji dėmesio!
Ir vėl.
Pirmiausia reikalavai dėmesio, o dabar užuojautos.
- Liaukis, Flora! - Nereikia, Mailsai.
O mieloji. O mano vargšele Flora.
Matai, aš tave nuliūdinau.
Kokią bjaurią, piktą, seną gyvernantę tu turi.
- Jūs visai ne pikta. - Žinoma, kad ne.
- Nors nenustebčiau, jei būtumėt. - Aš taip pat, kai viskas taip siaubinga.
Siaubinga?
Na, tai dėl lietaus. Negalima išeiti pasivaikščioti po sodą.
Mano cypiančio pieštuko ir manęs... Net nebandžiau būti gera.
Bet tu esi.
Jūs abu.
Žinau.
Padėkime knygas į šoną ir apsimeskime, kad šiandien Floros gimtadienis.
- O taip! - Gerai, Flora, tavo gimtadienis.
- Ką norėtum veikti? - Surengti vakarėlį.
- Kostiumų vakarėlį. - Tai puiki idėja.
- Mailsas ir aš eisime pasipuošti. - Ar galime?
- Žinoma. - Einam, Flora.
Gerai.
- Greičiau, greičiau, greičiau! - Kur jūs bėgate?
- Persirengti. Juk leidote. - Norėčiau kartu.
Ne, tada tai nebus staigmena. Palaukite mūsų apačioje. Mes greit.
Greičiau! Greičiau! Greičiau!
Aš juos išleidau.
Kur, panele.
Išleidau juos...
į viršų, tikriausiai į palėpę.
Vienus.
Tik tiek? Jiems nieko neatsitiks.
Negaliu palikti jų vienų, tik ne po praėjusio vakaro.
Kalbant apie jį, panele, išmeskit iš galvos.
Apsimeskit, kad tai sapnas. Nors greičiausiai taip ir buvo.
Sapnas? Norėčiau, kad taip ir būtų.
Kad tai buvo tik tamsuma, košmaras.
Bet dabar ne tamsu, o šviesi diena. Ir aš žinau, kad mačiau jį.
Vyras ar kažkas panašus į vyrą,
žiūrėjo pro langą ir kažko ieškojo.
Ir jei tai nėra tiesa, jei aš jo nemačiau,
kaip galėjau jį taip tiksliai apibūdinti?
Jūs matėte jo nuotrauką.
Panele, jūs nerimaujate dėl smulkmenų.
Sakėte, kad jis buvo patarnautojas?
Kai išvyko šeimininkas, Kvintas liko mums vadovauti.
Sakykite, kaip jis mirė?
Kvintas?
Štai ant tų laiptų, panele.
Buvo žiema.
Šalčiausia ir tamsiausia žiemos naktis.
Laiptai buvo apledėję.
Kvintas namo grįžo vėlai, kai visi miegojo.
Vėlai ir visiškai girtas.
Jam ant galvos buvo žaizda, tarsi būtų paslydęs
ir pargriuvęs ten tamsoje.
Negaliu pamiršti jo akių.
Jos buvo atmerktos, alsuojančios netikėtumu
ir skausmu. Kaip lapės akys, kurias kadaise mačiau.
Šunų vejamos lapės.
Ar tai buvo nelaimingas atsitikimas?
Jis buvo keistas žmogus.
Jo gyvenime buvo įvykių, kurie galėtų paaiškinti baisę nelaimę, kurią jis patyrė.
Apie mirusius negalima kalbėti blogai.
Vaikai niekada jo neminėjo.
Neužsiminkit ir jūs, panele.
Ponaitis Mailsas jį ir surado.
Vargšas vaikelis.
Jei būtumėt girdėjusi jo riksmus,
mačiusi kaip jis į jį įsikibo ir maldavo prabilti.
Tas vargšelis garbino Kvintą.
Garbino?
Tą vyrą? Mailsas?
Nepažinojote Kvinto, panele.
Jis darydavo didžiulę įtaką žmonėms.
Negalite kaltinti vaiko. Vienišo berniuko, užaugusio be tėvo.
Kvintas tiesiog tuo pasinaudojo.
Jaučiausi klaikiai matydama Mailsą bėgiojantį paskui jį kaip šuniukas.
Jie visada būdavo kartu.
Tyliai, visi.
Pasirodymas prasideda.
Žiūrėkit, panele.
Pasiskolinau jūsų pagalvėlę segtukams. Tikiuosi, kad neprieštarausite.
Brangi panele Giddens, atsisėskite štai ten.
Ponia Gros, jūs taip pat.
Dabar Mailsas jums padeklamuos.
Eilėraštis.
Ką turėčiau dainuoti savo ponui, stovėdamas prie lango?
Ką turėčiau dainuoti, jei mano ponas išvyks?
Ką turėčiau dainuoti, jei mano ponas nesiklausys?
Kur turėčiau eiti, jei mano pono nėra?
Ką turėčiau mylėti, kai pasirodys mėnulis?
Mano ponas miręs, o jo kapas - kalėjimas.
Ką man pasakyti, kai mano ponas pašauks?
Ką man pasakyti, kai mano ponas pabels į duris.
Ką man pasakyti, kai jis švelniai slenkstį peržengs,
palikdamas ant grindų kapo žymes?
Užeik, mano pone.
Pasirodyk iš savo kalėjimo.
Pasirodyk iš savo kapo.
Kur pakilo mėnulis.
Sveikas, mano pone.
Pažiūrėkit į tai.
- Į ką, panele? - Bijojau dėl jų.
O jei jis žino? O jei Mailsas žino?
Ką žino, panele Giddens?
Manote, kad tai mano vaizduotė? Juk dabar pati matėte ir girdėjote Mailsą...
Žaidžiantį žaidimą.
Pati man sakėte, kad Kvinas ir Mailsas buvo neišskiriami.
Tačiau Mailsas dėl to nekaltas.
- Ar negalėjote sutrukdyti? - Ne mano kompetencija, panele.
Negalėjau abejoti šeimininko pasirinkimu.
Ponas paskyrė Kvintą vadovauti..
Be to, niekas negalėjo paprieštarauti Kvintui.
Jūs jo bijojote?
O kaip panelė Jessel?
Ar ji negalėjo kažko padaryti? O gal irgi bijojo?
Iš pradžių ne. Bent...
Pradžioje, kai pirmą kartą atvyko, ji buvo laiminga ir visada šypsojosi.
Ji labai mėgo muziką
ir šokius.
Ji ir panelė Flora dažnai šoko kartu.
Bet ji pasikeitė.
Taip, ji labai pasikeitė.
Sunku patikėti, kad ji buvo išsilavinusi jauna panelė.
O Kvintas toks,
koks buvo.
Liaukis, Mailsai!
Matote? Jie per daug susijaudinę.
- Jie seniai turėjo miegoti. - Taip.
Bet ką norėjote pasakyti, kai kalbėjote apie Kvintą ir panelę Jessel?
Klausykit, panele, jie mirę.
Nėra prasmės kalbėti apie tai, kas praėjo ir yra pamiršta.
Praėjo ir yra pamiršta.
Bet ar tikrai?
Paleisk, Flora. Įkrisi.
Bet aš noriu irkluoti.
Kvailele, juk žinai, kad negali.
Panele Giddens, pasakykite Mailsui, kad leistų man irkluoti.
Kkai būsi vyresnė.
Šiuo metu tau per sunku.
Man nerūpi. Šiaip ar taip turiu savo valtį.
Dangiška, šilta saulė.
Darosi karšta.
Man patinka, kai karšta.
- Ar žinote, ką Mailsas kartą man pasakė? - Ne, mieloji. Ką?
Kad būdamas prie ežero, pamatė iš gilumos mojuojančią ranką.
Bet ponia Gros atsakė: "Pramanai ir niekai. Pramanai ir niekai."
Panele Giddens, ar vėžliai gali plaukti?
Ne, brangioji.
Taip ir galvojau.
Flora, kur išmokai šią dainą?
Neprisimenu.
Juk tai melodija iš muzikinės dėžutės?
Taip?
Flora!
Kas tai?
Štai ten.
Panele, jūs mane išgąsdinote, taip sėdėdama tamsoje.
- Kur vaikai? - Viršuje su Ana.
Norėjau pabūti viena ir pagalvoti.
Na, panele, šiek tiek šviesos pavers jūsų mintis džiugesnėm.
Ponia Gros? Jos yra dvi.
Atsiprašau?
Dvi tos... šlykštynės.
Šiandien, prie ežero,
dienos šviesoje,
pamačiau dar vieną.
- Ką? - Moterį su juoda suknele.
- Panelę Jessel. - Bet panelė Jessel mirusi.
Ji mirė beveik prieš metus.
Beveik prieš metus.
Flora taip pat ją matė.
- Ar ji jums sakė? - Žinoma, kad ne.
Ji man melavo. Na, tai prilygo melui.
Panele, aš niekada nemačiau, kad vaikai meluotų.
- Ir kodėl jie turėtų? - Kodėl?
Nes jie abu žaidžia
arba yra verčiami žaisti, šį siaubingą žaidimą.
Neapsimetinėsiu, kad suprantu šio žaidimo prasmę.
Aš tik žinau, kad jis vyksta dabar.
Kažkas paslaptingo ir bauginančio,
ir nepadoraus.
Patikėkite manimi, vaikams gresia didelis pavojus.
Ką darysime?
Ar jūs tikite manimi?
Ar nemanote, kad visa tai mano vaizduotė?
- Tiku jumis, panele. - Ačiū Dievui.
Ačiū Dievui.
Aš taip bijojau. Jaučiausi tokia vieniša.
Bet kartu, su jūsų pagalba...
Taip, panele, aš padėsiu. Tik pasakykit man, kaip.
Gerai.
Turime pabandyti ir išsiaiškinti, ko nori tos vėlės.
Pagalvokite, ponia Gros. Atsakymas turi slypėti kažkur praeityje.
Ar Kvintas ir panelė Jessel mylėjo vienas kitą?
Juk jie buvo įsimylėję?
Įsimylėję? Sakykime, ji taip galvojo.
Bet buvo panašiau į ligą...
karščiavimą, kurio metu kūnas dega ir džiūsta.
Nebuvo žiaurumo, kurio nebūtų ištvėrusi.
Kai jis mušdavo ją... o taip, mačiau, kaip jis nubloškė ją ant grindų...
ji žiūrėdavo į jį taip, lyg norėtų, kad jis jai smogtų.
Jokios savigarbos, jokios gėdos.
Ji šlauždavo keliais iki jo.
O jis juokdavosi iš jos, savo barbarišku juoku.
Man taip skaudu tai prisiminti.
Jai buvo blogai, bet... nė viena moteris nebūtų kentųsi daugiau.
Turėčiau apie tai nutylėti.
Privalote man papasakoti.
Panele, mačiau tokių dalykų, apie kuriuos gėda kalbėti.
Tęskite.
Kambariai...
dienos šviesoje...
virto tamsiu mišku.
Ar jiems nerūpėjo, kad juos matėte?
O kaip vaikai?
Negaliu pasakyti, panele. Nežinau, ką matė vaikai.
Bet jie vaikščiodavo kartu su Kvintu ir panele Jessel
susikibę už rankų ir šnabždėdavo.
Šiame name buvo per daug šnabždėjimo, panele.
Taip, galiu įsivaizduoti.
Aš net įsivaizduoju, apie ką jie šnabždėjo.
Kvintas, Mailsas.
Regis, girdžiu juos kartu.
Tačiau tai, kad ponaitis Mailsas norėjo būti su Kvintu, nėra nieko blogo.
Kvintas išmokė joti arkliu ir kartu eidavo pasivaikščioti.
- Vargšui berniukui kažko reikėjo... - Kad sugadintų jį?
Bet ponaitis Mailsas - geras berniukas, panele.
- Jame nėra nieko blogo. - Išskyrus tai, kad jis mus apgaudinėja.
Jie abu mus apgaudinėja.
- Nekaltieji. - Taip, jie nekalti, panele.
Tai neteisinga. Jūs neturite teisės jų kaltinti.
Atleiskite, ponia Gros. Aš jų nekaltinu.
Tiesiog stengiuosi viską suprasti.
Sakykite, ar vaikai buvo laimingi?
Manau, kad jie buvo laimingi. Kaip ir dabar.
Tačiau kartais susimąstydavau, ar jiems tikrai rūpėjo vaikai,
ar tik jais naudojasi.
Naudojosi jais?
Taip, žinoma, naudojosi
ir tai vis dar tęsiasi.
O kas nutiko panelei Jessel?
Oi, buvo labai liūdna.
Kai jie rado Kvintą, ji paniro į gedulą.
Ji, kuri turėjo nekęsti to vyro.
Ji sielvartavo, o jos akyse galėjai įžvelgti pamišimą.
Nustojo miegoti, nustojo valgyti.
Girdėjau ją klaidžiojant po namus ir be paliovos verkiant.
Tai negalėjo tęstis.
Galiausiai ji mirė.
Čia? Bly? Bet nuo ko ji mirė?
Manau, kad galima sakyti, dėl sudaužytos širdies.
Atsiprašau, panele. Jie jau lovose.
Švarūs ir gražūs. Laukia, kol išklausysite jų maldas.
Ačiū, Ana. Po minutės užeisiu pas juos.
Ir dar vienas klausimas, prieš išeinant.
- Klausau, panele? - Vietinis vikaras, koks jis žmogus?
Didžiai Gerbiamas Fenilis? Jis labai šaunus žmogus, panele.
Bet aš to nedaryčiau.
Turiu omenyje, jei ketinate su juo aptarti tai, apie ką kalbėjome...
Aš to nedaryčiau, panele.
- Kodėl? - Na...
prasidės apkalbos, kils skandalas.
Ar baimė nėra blogiau už skandalą?
Bet kokia iš to nauda, ​​panele, visas mūsų paslaptis papasakoti vikarui?
Jis negali mums padėti.
Galbūt jis vienintelis ir gali.
Bet kokia iš to nauda, ​​panele, visas mūsų paslaptis papasakoti vikarui?
Jis negali mums padėti.
Tik atsiminkite, kad turite visišką valdžią.
Ša, Flora. Tai paslaptis.
Turi prisiminti, jog tai paslaptis.
Stebėk ją.
Flora, tai paslaptis. Tai paslpatis.
Tai paslaptis. Paslaptis.
Aš apsisprendžiau.
Iškart po mišių, keliausiu traukiniu į Londoną ir susitiksiu su jų dėde.
- Jis privalo grįžti. - Bet kodėl, panele? Kodėl dabar?
Nes aš... Mums reikia pagalbos.
Suprantu, kad dėl nerimo jaučiatės blogai, bet be visų šių įvykių,
negalima sakyti, kad vaikai nesielgė gerai.
Bet jie nesielgė gerai, jiems taip lengviau gyventi.
Nes jie negyvena su mumis. Mes neegzistuojame jų realiame gyvenime.
Ponia Gros, žinau, kaip jums sunku, ką nors blogo net pagalvoti apie šiuos vaikus.
Bet yra dalykų, kurių jums nesakiau,
kurių negaliu prisiversti papasakoti net jums.
Pažiūrėkite į juos.
Apie ką jie kalba?
Nežinau, panele. Vaikiškos kalbos.
Jie kalba apie juos.
Apie vaiduoklius.
Kol kas šios pabaisos nepriartėjo prie mūsų.
Buvo galima matyti tik aukštesnėse vietose, pro langus, prie ežero.
Bet jie vis artėja. Ir jei tai...
- Ką sakysite šeimininkui? - O ką aš galiu jam pasakyti?
Kad jo namas yra apsėstas?
Kad vaikai - tik pora apsukrių melagių?
Kad jie turi draugų, kurie juos mirtinai įbaugintų,
jei nebūtų su jais amžiams susaigstyti?
Taip, jis pagalvos, kad netekau proto.
Arba pigus triukas atkreipti jo dėmesį.
Kaip norėčiau jums padėti.
Galite. Ar viską man papasakojote?
Jei noriu įtikinti jų dėdę, tuomet turiu žinoti tiesą.
Visą tiesą.
Kaip mirė panelė Jessel?
Prašau, panele, mes pavėluosime.
Kaip ji mirė?
Ji padarė nuodėmę.
Ji nusižudė. Ji buvo rasta nuskendusi ežere.
Atsiprašau, panele. Neturėjau to sakyti.
Džiaugiuosi, kad pasakėte.
Eikite, ponia Gros. Tuoj pat prisijungsiu prie jūsų.
Flora.
Norėčiau, kad niekur nevyktumėte, panele. Atrodo skubotas sprendimas.
Neturiu pasirinkimo. Dėkoju, ponia Gros.
Negaliu nieko daugiau padaryti,
tik viską papasakoti dėdei ir priversti jį suprasti.
- Ar pasirūpinote karieta? - Taip, panele.
Eisiu pažiūrėti. Surasiu, kas nuneštų jūsų lagaminus žemyn.
Ačiū. Aš būsiu mokymosi kambaryje.
Panele Giddens?
Ar pasiruošėte, panele?
Niekur nevyksiu.
Viskas pasikeitė.
Ar susirgote?
- Kur yra vaikai? - Ana duoda jiems pieno.
Karieta paruošta, panele.
Nuo šiol negalime paleisti jų iš akių.
Negalime nė trupučio rizikuoti.
Dėl ko?
Ji buvo čia.
Ji laukė manęs.
Kas?
Ji kalbėjo.
- Kalbėjo? - Buvo galima suprasti.
Galėčiau jai jausti net gailestį,
jei ji pati nebūtų tokia negailestinga.
Ir ištroškusi. Ištroškusi jo.
Jo rankų
ir jo lūpų.
Bet ji gali jį pasiekti...
Jie gali vienas kitą pasiekti tik užvaldę šių vaikų sielas.
Šie vaikai yra apsėsti.
Jie gyvena ir žino,
dalinasi šiuo pragaru.
Tada būtinai turite apie tai pasakyti šeimininkui?
Dabar negaliu jų palikti.
Parašysiu jam laišką, kuriame reikalausiu jo skubaus atvykimo.
Bet net jei jis mane ignoruos,
manau, kad žinau, kaip juos išgelbėti.
Klausau, panele?
Jie turi prisipažinti, kas vyksta.
Vienas tiesos žodis iš vaikų lūpų
ir galime amžiams išvaryti šiuos demonus.
Meldžiu Dievo, kad būtumėt teisi, panele.
Tyliau. Vaikai išgirs.
Jam ant galvos buvo žaizda, tarsi būtų paslydęs...
Negaliu pamiršti jo akių... Jos buvo atmerktos...
Ką man pasakyti, kai jis švelniai slenkstį peržengs,
palikdamas ant grindų kapo žymes?
Pabučiuok mane. Pabučiuok mane.
Pažvelk į vaikus.
Man skauda.
Vaikai žiūri.
Ar nemokiau pasibelsti prieš įeinant?
Pasibelsk prieš įeinant.
- Pasibelsk prieš įeinant. - Pasibelsk prieš įeinant.
Pasibelsk prieš įeinant.
Mylėk mane! Mylėk mane! Mylėk mane!
Mylėk mane! Mylėk mane!
Kvintas mirė.
Flora!
Kažkas vaikšto po sodą.
Mailsai!
Mailsai, ką tu darei?
- Kada? - Tu žiūrėjai į bokštą.
- Kažką matei. - Žinoma.
- Ką matei? - Tik jus, panele Giddens.
- Laukiau jūsų. - Laukei?
Žinojau, kad pažiūrėsit pro langą. Ar nenorite žinoti, kodėl?
Aš jums pasakysiu vienintelę ir tikrąją priežastį.
- Bet abejoju, ar suprasite. - Pabandysiu.
Tuomet nuveskit mane atgal į lovą. Jei nesate per daug supykusi.
- Ar jūs supykote? - Taip.
Taip ir galvojau. Viską papasakosiu, kai atsigulsiu į lovą.
- Ką gi. - Taip.
Norėjau, kad mane pamatytumėt iš blogosios pusės. Įvairovės dėlei.
Įvairovės dėlei?
Pamaniau, kad tampu nuoboda.
Mailsai, sakyk tiesą.
Ir sakau. Juk geri vaikai tampa nuobodomis?
Pamaniau: "Kodėl neišėjus šį vakarą pasivaikščioti basomis kojomis?"
Juk tai sukrečiantis poelgis?
Netgi labai.
Toks ir buvo mūsų planas. Flora ir aš jį sugalvojome.
Bet mes taip juokėmės. Buvau įsitikinę, kad viską girdėjote.
Gal kažką ir girdėjau.
Liepiau jai žiūrėti pro langą.
Jūs turėjot atkreitpti dėmesį ir pamatyti mane.
Taigi ir Flora elgėsi blogai.
Mailsai, ką slepi po savo pagalve?
Neslepiu. Aš jį šildau.
Radau šįryt. Tai vienas iš mano balandžių.
Juk negalėjau palikti jo vieno?
Bet, Mailsai...
Jo kaklas.
- Atrodo tarsi... - Tarsi kažkas jį nusuko?
Vargšelis. Rytoj jį palaidosiu.
Pabučiuok mane prieš miegą, panele Giddens.
Ar rašote seseriai, panele Giddens?
Ne, Mailsai, jūsų dėdei.
Žinojau, kad jam rašysit.
Tikrai?
Tikriausiai rašote, koks nedoras berniukas buvau.
Laiške užsiminiau apie tave.
Nepamirškite parašyti, kad aš jį myliu.
Mailsai, ar tai ne melodija, kurią Flora nuolatos niūnuoja?
Ar jums patinka?
Kur Flora?
Ar jos čia nėra?
Ar turėčiau pagroti ką nors kita?
Flora!
Ponia Gros! Ponia Gros! Flora dingo.
Mailsas viską puikiai suplanavo. Tai buvo labai protinga. Turime ją rasti.
- Kur? - Prie ežero, kur vyko piknikas.
Kur matėme panelę Jessel.
- Matote? Ji paėmė valtį. - Viena pati?
Ji ne viena, o dabar ir ne vaikas.
Ji - suaugusi moteris.
- Flora? - Štai kur jūs.
Taip ir maniau, kad kažkas mane stebi.
O kaip manai, kas tai buvo?
Kodėl, panele Giddens, išėjote be kepurės?
Kaip ir tu.
- Kaip čia patekai, brangioji? - Su valtimi.
Panele? Panele Giddens?
Kada išmokai irkluoti valtį, Flora?
Mailsas išmokė.
Kodėl čia atplaukei?
Visada atplaukiu, kai noriu pašokti ir pabūti viena.
Kas tau padovanojo šią muzikos dėžutę?
- Bijau, kad neprisiminsiu. - Panele Giddens?
Prisiminiau. Tai buvo ponia Gros.
- Ne, tai netiesa. - Netiesa, panele Giddens?
O kur yra panelė Jessel, mano lepūnėle?
Kur ji, Flora?
Panele Giddens?
Kur ji? Juk tu gali ją matyti.
- Panele? - Žiūrėk, Flora. Štai ten!
- Juk tu gali ją matyti. - Negaliu.
Prisipažink! Ten! Juk gali ją matyti.
- Negaliu. - Žiūrėk! Ji ten!
- Liaukitės! Aš bijau! - Baikit, panele.
Bet jūs ją matote? Privalote.
Tyliau, brangioji, nusiramink. Jos ten nėra. Iš kur galėtų būti?
Ji negyva ir palaidota. Nusiramink.
Aš nieko nematau! Aš nieko nematau! Jūs esate žiauri ir pikta.
Nekenčiu jūsų! Nekenčiu jūsų! Nekenčiu jūsų!
- Flora! - Išvesk mane iš čia!
Ji žiauri! Išvesk mane! Prašau!
Nežiūrėk į ją, nežiūrėk į ją! Ji mane gąsdina!
Ramiai, mieloji. Nagi.
Ponia Gros!
Nagi.
Einam.
Man patinka, kai ugnis taip daro. O jums?
Ramiau, mano meile. Ana liks su tavimi.
Niekada nemačiau nieko panašaus. Tai kažkas nenormalaus.
Ar dabar tikite manimi, kai pamatėte?
Po to, ką girdėjau... Per visą savo gyvenimą
teko išgirsti keletą blogų žodžių, tačiau dar niekada negirdėjau tokių nešvankybių.
Ar tai jus džiugina?
Žinoma, kad ne. Bet tai viską paaiškina. Tai - įrodymas.
Galbūt, bet girdėti tokias nešvankybes iš vaiko lūpų...
Net neįsivaizduoju, kur ji galėjo išmokti tokių žodžių.
- Žinau. - Niekada nebuvau girdėjusi taip kalbant.
Niekada. Kol nepasirodėte jūs.
Jūs matėte, kas ją išmokė. Jūs matėte tą moterį.
Žinau, ką mačiau.
Ar ji ją paminėjo? Ar ji paminėjo panelę Jessel?
- Ji sakė, kad ten nieko nebuvo. - O jūs apsimetėte, kad ja tikite.
Man nereikėjo apsimesti.
Kaip galite taip sakyti?
Tarsi būtumėte visiškai nekalta.
Jūs čia gyvenote, juos abu pažinojote.
Jūs žinojote, kokią įtaką jie daro vaikams
Ir tai jus išgąsdino. Kai čia atvykau, jūs vis dar bijojote.
Taip ir buvo. Aš tai jaučiau. Kodėl?
Nes pajutote, kad jie nėra iš tiesų mirę!
Ir dabar, nepaisant viso to, jūs mane kaltinate.
Viskas, ko noriu, tai išgelbėti vaikus, kol jiems nepakenkė. Ar nesuprantate?
Žinau tiek, kad panelė Flora buvo mielas, nekaltas vaikas...
laimingas vaikas, kol nepriminėte...
Tos moters! Sakykit!
Tų blogų prisiminimų!
Gal tai ją išgelbėjo.
Bet jūs turite ją nuvešti pas dėdę.
Turite išvykti rytoj.
Toliau nuo manęs, nuo jų. Tarnai irgi turi išvykti.
Ir palikti jus čia visiškai vieną?
Išskyrus Mailsą.
Šią popietę buvome kartu,
sėdėjome priešais laužą.
Jis nieko nesakė.
Bet norėjo.
Buvo panašu į švytuoklę.
Ir jaučiau, kaip ji krypsta į mano pusę.
Lėtai, lėtai.
Jis norėjo man atsiverti ir paprašyti pagalbos.
Ir mes turime suteikti jam šią galimybę.
Ar suprantate tai?
Po šiandienos abejoju, ar kada nors jus suprasiu.
Tai buvo žiauru. O jei planuojate dar vieną išpuolį...
Ar pažadinti vaiką iš blogo sapno yra žiaurumas?
Jei būtumėt mano amžiaus
ir būtumėt išauginusi tiek vaikų, kiek aš,
suprastumėt, kad pabudintas vaikas kartais gali būti blogiau už bet kokį blogą sapną.
- Ne. - Tai šokas.
Ir tada praradimo jausmas.
Ne, tai netiesa. Kalbate nesąmones.
Kaip pasakysite, panele.
Jūs ir Flora išvyksite rytoj.
Tai mano sprendimas. Turiu išsiųsti ir tarnus.
Jis man suteikė visus įgaliojimus, ponia Gros.
Rytoj turiu likti su Mailsu viena.
Panele, ką turėčiau pasakyti jų dėdei?
Tiesą.
Tiesą?
Gerai, panele.
Dėkoju.
Ponia Gros, ar turite mano laišką?
- Kokį laišką, panele? - Jų dėdei. Palikau ant stalo.
Aš jo neliečiau, panele.
Įdomu, kas galėjo...
Žinoma, kad Mailsas.
- Ar kaltinate jį vagyste? - Nėra skirtumo.
Tai bus dar viena pokalbio tema, kai liksime vieni.
- Kur ponaitis Mailsas? - Anksti ryte išėjo pasivaikščioti.
Bet aš jo lauksiu.
Jis ateis pas mane.
Manau, kad man ir panelei Florai laikas vykti.
Perduokit linkėjimus, kai pasijus geriau.
Prašau, ponia Gros, palaukite, kol vėl pamatysite Mailsą,
prieš mane smerkdama.
Aš jūsų nesmerkiu, panele.
Kiekvienas - savo paties teisėjas.
Tepadeda jums Dievas, panele.
Va kur jūs.
Ar arbatą gersime čia?
- Taip,Mailsai. - Kaip kilnu ir brandu.
Taip, ir galime pasikalbėti kaip du suaugę žmonės.
Kaip miela.
Jaučiuosi kaip namų šeimininkas.
Kur tarnai?
Jie išvyko namo.
Ar jūs juos išsiuntėte? O gal jie išsigando ir pabėgo?
Ką turi galvoje?
Na, jūs bijote. Gal privertėte ir juos išsigąsti.
Tarkime, kad esi teisus,
ko aš bijau, Mailsai?
Negaliu skaityti minčių, mano mieloji. Esu tai sakęs.
Bet aš jaučiu dalykus.
Nesijaudinkite, šiuose namuose yra vyras.
- Yra? - Taip. Aš.
Aš jus apsaugosiu.
Turiu pripažinti, tai juokinga.
Visuose namuose esame tik męs.
Mažiau ar daugiau. Bet yra ir kitų.
Vargšė Flora. Ar ji labai serga?
Turiu omenyje, ar tai rimta?
Ar ji išvyko į ligoninę?
Ne, tik į Londoną.
Manau, kad Bly jai nebetinka.
- Šis namas ją liūdina. - Taip staiga?
Ne. Mačiau, kaip jai darėsi vis blogiau.
Tikrai? Kodėl aš nieko nepajutau?
Aš myliu Florą. Žinau, kaip ji jaučiasi, geriau už ją pačią.
Ji pamilo šį namą.
Ji čia buvo laiminga.
Kaip ir aš.
- Tikrai? - Kas?
Labai laimingas.
Tikrai, Mailsai?
Atsiprašau.
Mailsai, tu ne...
Vargšė Flora. Ji tikrai buvo nusiminusi, jei pamiršo Rupertą.
Kodėl norėjote pabūti viena su manimi?
Manau, kad žinai atsakymą į šį klausimą.
Ką žinau?
Arba tiksliau, ką jūs norite žinoti?
Kodėl tą naktį, kai turėjai miegoti, buvai sode?
Jau sakiau.
Tikrąją priežastį, Mailsai.
Nesuprantu, kodėl klausiate tuos pačius klausimus?
Ir kaskart atsakius, jūs kaltinate mane melu.
Nes tu nesakai tiesos!
Nešaukite. Nesinervuokite.
Dėl to pasikeičia jūsų veidas.
Atrodote bjauriai ir nemaloniai.
Mailsai. Mailsai, paklausyk manęs.
Nesu žiaurus žmogus.
Kartais darau kvailus dalykus ir kvailas klaidas,
bet nesu baisi.
Tėvas išmokė mylėti žmones ir jiems padėti.
Net jei jie atsisako mano pagalbos.
Net jei jiems tai sukeltų skausmą.
Ir todėl esu čia, kad galėčiau tau padėti.
Kad ir ką padarei, aš nesu tavo priešė.
- Nemanau, kad tai tavo kaltė. - Bet aš nieko nepadariau.
Tuomet kodėl buvai išsiųstas namo iš mokyklos?
Tikriausiai...
nes esu kitoks.
Tu nesi. Tu toks pat kaip ir kiti berniukai!
O kas dabar iš mūsų meluoja?
Jei taip manytumėte, mes neturėtume šio pokalbio.
Ne, mano mieloji, jūs nemanote, kad esu kaip kiti berniukai.
Tai jus gąsdina.
Jei bijau, tai tik dėl tavęs.
Ir man neramu, Mailsai.
- Jei man nepasakysi... - Nėra ko sakyti.
Tikrai? Kodėl paėmei mano laišką?
Juk tu tai padarei?
Taip.
Kodėl?
Norėjau pažiūrėti, ką parašėte apie mus.
Mus?
Apie mane.
Ir ką sužinojai?
Jūs dėkojote mano dėdei už pasitikėjimą.
Atsiprašėte už sutrukdymą ir paprašėte jo atvykti.
Mailsai, ką dar parašiau?
Tik tiek perskaičiau. Išgirdau žingsnius ir laišką įmečiau į ugnį.
Ar ėmei ir kitus daiktus?
Ar tai darei mokykloje?
Ne, aš nesu vagis.
Ką tu padarei, Mailsai?
Aš sakiau negražius dalykus.
Taip, Mailsai?
Kartais skaudinau kitus.
O kartą naktį,
kai viskas paskendo tamsoje...
- Taip? - Jie ėmė klykti.
Mokyklos vadovybė apie tai sužinojo.
Jie sakė, kad aš gąsdinu kitus vaikus.
Kada pirmą kartą išgirdai tuos žodžius?
Aš juos pats sugalvojau.
Kas tave išmokė?
Kaip sakiau, jie mano galvoje atsirado patys.
Kas jie?
Ar pasakyti, kas juos išmokė?
Daugiau to nebedarysiu! Aš pažadu!
Ar pasakyti, kas juos išmokė? Dalykus, kuriuos darei, žodžius, kuriuos sakei?
Ar pasakyti jo vardą?
Tu manęs neapgausi! Aš žinau, kodėl tu visa tai sakai.
- Mailsai. - Nes tu bijai.
Bijai, kad išsikraustei iš proto.
Taigi, tu vis kalbi ir bandai priversti mane patikėti tuo, kas netiesa.
Bandai mane gąsdinti taip, kaip gąsdinai Florą.
- Mailsai! Prašau! - Aš ne Flora! Aš ne vaikas!
Galvoji, kad gali nubėgti pas dėdę su krūva melo.
Bet jis netikės tavimi. Kai pasakysiu, kas iš tikro tu esi.
Prakeikta akiplėša, prakeikta bjauri ragana!
- Tu mūsų neapgausi. - Mailsai.
Mes visada žinojome.
- Mailsai? - Atsiprašau!
Ramiai, mielasis, ramiai.
Na štai.
Nenorėjau.
Tai buvai ne tu.
Tas balsas, tie žodžiai,
jie buvo ne tavo.
Atleiskit.
Mailsai. Brangusis Mailsai.
Dabar gali pasakyti.
Dabar, kai tave laikau.
Pasakyk jo vardą
ir viskas bus baigta.
Kieno?
Vyro, kuris tave mokė.
Vyro, su kuriuo susitinki,
su kuriuo nesiliovei matytis.
Tu klysti! Tu beprotė!
- Tu beprotė! - Jo vardas, Mailsai!
Tu beprotė. Išprotėjai.
Jo vardas, Mailsai. Sakyk jo vardą.
- Privalai pasakyti jo vardą! - Jis miręs.
- Žiūrėk! - Ne!
Žiūrėk!
- Žiūrėk! - Ne.
- Jis čia paskutinį kartą! - Ne, jis miręs!
Jis čia. Privalai pasakyti jo vardą!
Kvintas! Piteris Kvintas!
Kur? Kur?
Kur? Kur tu šėtone?
Kur?
Jo nebėra, Mailsai.
Tu saugus.
Tu laisvas.
Tu su manimi.
Jis paliko tave amžiams.
Mailsai?
Mailsai!
Vertimas: Laimonas Pocius