Znám tě ze snu sladkého...
ŠÍPKOVÁ RŮŽENKA
ve kterém jdeme ruku v ruce.
Znám tě a poznávám...
ten záblesk z očí tvých.
Přesto vím...
sny jsou zřídka tím, čím se zdají být.
Ale kdybych tě znal, tak vím...
že mě budeš milovat stejně tak...
jak mě miluješ, když sním.
ŠÍPKOVÁ RŮŽENKA
V jedné vzdálené zemi, před mnoha a mnoha lety...
žil král a krásná královna.
Dlouhé roky toužili po děťátku...
až se konečně dočkali!
Narodila se jim dcerka, které dali jméno Jitřenka.
... sladká Jitřenka.
Ano, dali jí jméno podobné rannímu rozbřesku...
protože vnesla do jejich života plno slunce.
Po celém království byl vyhlášen svátek...
aby všichni, bohatí i chudí...
vzdali princezničce poctu.
A náš příběh začíná právě v tento nejradostnější den.
Nejradostnější den! Nejradostnější den!
Zvesela! Přicházíme k naší princezně s dary...
a také s přáním všeho dobrého. Slibujeme jí věrnost!
Sláva princezně Jitřence!
My, její milující poddaní!
Sláva králi! Sláva královně!
Sláva princezně Jitřence!
Zdraví princezně! Blahobyt princezně!
Ať žije princezna Jitřenka!
Sláva Jitřence!
Zdraví princezně! Blahobyt princezně!
Ať žije princezna Jitřenka!
Sláva králi! Sláva královně!
Sláva princezně Jitřence!
A tak v tento velký a radostný den slavilo celé království...
tak dlouho očekávané narození královského potomka.
A spravedlivý král Štefan a královna uvítali jejich dlouholetého přítele.
Jeho královské Veličenstvo...
král Hubert...
a princ Filip!
Oba králové bláhově snili...
že se jejich království jednoho dne spojí dohromady.
A právě dnes se chystají oznámit zasnoubení Štefanovy dcerky...
a Hubertova syna Filipa.
Proto jí Filip přináší dárek a dívá se s rozpaky...
na budoucí nevěstu.
Jejich nejctihodnější a nejvelebnější Excelence...
tři sudičky.
Sudička Flóra...
sudička Fóna...
a sudička Radoslava.
Ty malé zlatíčko!
Vaše Veličenstvo...
každá z nás dá do vínku jen jeden dárek miminku.
Princezničko, já ti dávám krásu.
Jeden dárek, mnoho krásy...
rtíky rudé, zlaté vlasy...
krásnější než růže květ...
nechť je šťastný ten tvůj svět.
Malinká princezničko, dávám ti dar zpěvu.
Jeden dárek...
krásný hlas...
abys v písni život prožila.
A u dveří nechť ti cvrliká...
sladká serenáda slavíka.
Sladká princezno, dávám ti...
Cože? To je Zloběna!
Co tu chce?
Podívejme... králi Štefane, jaké to noblesní shromáždění!
Královské Veličenstvo, šlechta...
panstvo a...
jak zvláštní...
dokonce i tato chátra.
Proč jsem nebyla pozvána!?
-Protože tě tu nikdo nechce! -Nechce...
Oh... ale jejda, to je trapná situace!
Myslela jsem, že jste zapomněli!
Asi udělám nejlépe, když odejdu.
A neurazili jsme Vás, Excelence?
Proč? Ne, Vaše Veličenstvo.
A abych dokázala...
že nemám zlé úmysly, tak i já obdaruji děťátko!
Všichni dobře poslouchejte!
Princezna bude vskutku krásná...
ctnostná a všemi milovaná...
ale...
... na její šestnácté narozeniny po západu slunce...
se píchne o vřeteno...
a zemře!
Ne!
-Chopte se toho netvora! -Stůjte, hlupáci!
Nezoufejte, Vaše Veličenstvo, Radoslavě zbývá ještě jeden dárek.
A může s ním zničit toto prokletí?
Ach, ne, pane.
Moc Zloběny je nepřemožitelná!
Ale alespoň zkusí pomoci!
-Ale... -Snaž se, drahá.
No, tak!
Sladká princezno!
I přes tohle strašlivé prokletí...
nechť k tobě paprsek naděje přiletí.
Nezemřeš, jen budeš spát...
než objeví se ten, co tě má rád.
Až upřímný polibek ti dá...
zlomena bude kletba zlá.
Opravdová láska zvítězí!
Ale král Štefan se velmi bál o život své dcery...
a proto rozkázal spálit v celém království všechny kolovrátky.
A tak se stalo!
Hm, jaká hloupost!
No tak, drahá, dej si šálek čaje!
Určitě se to nějak vyřeší!
Zloběna se nezastaví ani před ohněm!
Samozřejmě že ne! Ale před čím?
Snad jí to nějak rozmluvíme!
-Rozmluvíme? -Komu? Zloběně?
-Přece nemůže být tak zlá!? -Ale může!
Proměnila bych ji v starou ropuchu!
Ale drahá! To není od tebe pěkné!
A navíc, tohle naše kouzla neumějí!
Přičarují jen dobro, drahá! A přinášejí radost a štěstí!
No právě, to by mi udělalo radost!
Nějak to musíme napravit!
-A já vím jak! -Doopravdy?
-Jak Flóro? -Proměním...
I stěny mají uši!
Pojďte za mnou!
-Proměním ji v květinu! -Zloběnu?
Ale ne, princeznu!
Bude z ní krásná květinka!
Chápete? Kytka se nepíchne do prstu!
-Protože žádný nemá! -Správně!
A tak bude v bezpečí!
Než na ni Zloběna pošle mráz!
Ano...
Ale ne!
Vždycky ti zničí nejhezčí květiny!
Máš pravdu! A určitě něco takového od nás očekává!
Uff... a co od nás nečeká? Zná úplně všechno!
Ale nezná, drahá.
Zloběna neví, co je láska...
dobro nebo radost z toho, když jeden pomůže druhým!
Stejně asi není vůbec šťastná!
To je ono!!
To Zloběna nepoznala, a proto to od nás nebude čekat!
Musíme vše naplánovat.
Takže... opuštěný dům dřevorubce...
Král a královna budou proti...
Vysvětlíme jim, že je to jediný způsob, jak...
Co jim vysvětlíme?
Že se tři venkovanky budou starat v hlubokém lese o nalezené dítko.
-No, to je od nich moc hezké! -A kdo jsou ty venkovanky?
Otočte se!
Cože? To jsme my!?
Opravdu myslíš nás?
-Postaráme se o děťátko? -Proč ne??
To je dobrý nápad!
No, a... ano, ale musíme ji krmit...
Umývat, oblékat a kolébat. To bude perfektní!
-Myslíš, že to zvládneme? -Dokážou to i lidé, tak proč by ne?
-A máme kouzla! -To je pravda!
Ne, ne, ne... žádná kouzla...
Hned mi dejte kouzelné hůlky!
A pryč s těmi křídly!
Snad si nemyslíš, že budeme žít jako smrtelníci? Šestnáct let?
Ale, ale... nevíme jak, nikdy jsme nic neudělaly bez kouzel!
Jedině tak nás Zloběna nenajde!
Ale... ale kdo bude uklízet a vařit?
My!
-Já se postarám o děťátko! -Tak, drahoušku, dej mi ji!
A pojďme!
Musíme to hned říct Veličenstvu!
-Flóro! -Flóro!
A tak se král a královna dívali s těžkým srdcem...
jak se jejich nejdražší dcerka pomalu ztrácí ve tmě.
Uplynulo mnoho let plných smutku a prázdnoty.
Když se blížil den princezniných šestnáctých narozenin...
tak se celé království začalo radovat...
protože se nevyplnil krutý úděl Zloběny...
která žila se svým vztekem a touhou po pomstě...
na svém panství v Zakázaných horách.
To je neskutečné!
Šestnáct let, a není po ní ani vidu ani slechu!
Přece se nevypařila?
Hledali jste všude?
Jo... jo... všude... a všichni...
Ano... ano.
A co ve městě, v lese a v horách?
Jo, hledali jsme v horách a v lese...
a v domech...
a všech kolébkách.
Kolébkách??
Ve všech kolébkách.
Kolébkách?!
Slyšel jsi, mazlíčku?
Celé dlouhé roky pátrali po děťátku!
Hlupáci!
Imbecilové!
Ach, jsou neschopní!
Jaká potupa! Jaká ostuda!
Ach, můj mazlíčku...
ty jsi má poslední naděje.
Leť daleko a vysoko...
a hledej dívku se zlatými vlasy...
a rudými rty, jež se podobají růži.
Leť! Snad mě nezklameš!
A tak princezna vyrůstala celých šestnáct...
let v chaloupce v hlubokém lese...
kde ji sudičky v tajnosti vychovávaly jako svou vlastní...
a daly jí jméno Šípková Růženka.
Sudičky se domluvily, že na její šestnácté narozeniny...
uspořádají malou oslavu a připraví pro ni překvapení.
-A co tyhle? -Taky se mi líbily!
Ach, ta v nich bude kouzelná!
Trochu bych je upravila!
-Nezapomeň na mašli! -A výstřih víc navrch!
-A budou modré! -Ale ne, růžové!
-Ale... -A nařasíme je.
Dobrá, ale jak ji vylákáme z domu?
Ale...
Vy tři, v čem máte prsty?
-V čem? -V čem?
My, my...
Chceme, abys šla na borůvky!
-Správně! -Na borůvky?!
-Na hóódně borůvek! -Ale včera jsem byla na borůvkách!
-Oh... potřebujeme jich víc! -Moc, moc...
-A nespěchej! -A nechoď daleko!
-A nemluv s cizími lidmi! -Na shledanou!
Na shledanou!
Snad nic netuší!
Určitě ne! Pojďte!
Ta bude překvapená!
-Opravdové oslavy! -Skutečný dort!
A šaty pro princeznu!
-Jdu pro kouzelné hůlky! -Ano, jdi... pro hůlky!!!
-Ale ne! -Žádná kouzla!
Ale šestnáct let je skoro pryč!
-Nebudeme riskovat! -Ale já jsem nikdy nepekla dort!
-Ani nebudeš muset, drahá! -Já ho upeču!
-Ty?? -Vždycky si to přála, zlatíčko.
Bude mít patnáct vrstev a růžové a modré pomněnky.
A já ušiji šaty!
Ale nikdy jsi nešila a ona nevařila!
-Vždyť je to snadné! -Postup najdeš v knihách!
Vyskoč! Budeš krejčovská panna!
Stejně si myslím, že bychom měly raději kouzlit!
Mouka... tři hrnky...
Hrnky... hrnky... hrnky...
Jeden, dva...
-tři. -Co to je?
Díra v šatech...
na nohy!
-Růžová! -Krásný odstín, že?
-Ale já jsem chtěla modrou! -Rozhodly jsme se pro růžovou!
Ty jsi rozhodla!!
Přidej dvě vejce.
Přidej? Nu, dobrá.
Nemůžu dýchat!
Chci ven!
-Jsou strašné! -Jen na tobě!
Teda... kvasnice... jedna lž. Lž?
Jednu lžičku!
Ááá... jednu lžičku. Samozřejmě!
Proboha, jak to dítě vyrostlo!
Zdá se, jako by k nám přišla včera!
Jako malá holčička!
Ale Radoslavo...
Copak se stalo, drahá?
Dnes se z ní stane princezna, a my přijdeme o Šípkovou Růženku!
-Flóro!? -Přece jsme věděly, že dnešek přijde!
Ale proč tak brzy?
Koneckonců, byly jsme s ní šestnáct let!
Šestnáct nádherných let!
Panebože! Chováme se jako děti!
Rychle! Než se nadějeme, bude zpět!
Slyšíš to, Samsone?
To je nádhera!
Co je to?
Pojď, jdeme to zjistit!
No tak!
Za vědro ovsa...
A několik mrkviček!
Hopla... chlapče!
Žádnou mrkev!
Proč každý ptáček má toho druhého...
kterému vždy zpívá něco tak sladkého.
Něco tak krásného jako je píseň lásky...
která všem zažene smutek i vrásky.
Nechť tato píseň lehká křídla má...
a doletí k někomu, kdo rád ji poslouchá.
Kdo ji rád poslouchá a něžně se dívá...
kdo mi píseň lásky od srdce zazpívá.
Ach jo...
proč si pořád myslí, že jsem malé dítě.
Kdo?
Teta Flóra, Fóna a Radoslava.
Nechtějí, abych někoho poznala.
Ale něco vám povím!
Někoho jsem přece potkala!
Koho?
Koho? Koho?
Oh... prince!
Vysokého, hezkého...
a táák romantického!
Procházeli jsme se spolu, povídali si spolu...
a než jsme se rozloučili...
tak mě vzal do náruče a...
pak jsem se probudila.
Byl to jenom sen!
Ale říká se, že když se něco zdá dvakrát, tak se to určitě splní.
A já o něm snila tolikrát!
Samsone, to byl zvláštní hlas!
Jako by ani nebyl skutečný!
Možná to byla tajemná bytost... lesní víla nebo...
Hej ty! Stůj!
Ale... to je princ z mého snu!
Výsosti!
Neměla bych mluvit s cizími lidmi...
ale my se už přece známe!
Znám tě ze snu sladkého...
ve kterém jdeme ruku v ruce.
Znám tě a poznávám...
ten záblesk z očí tvých.
Přesto vím...
že sny jsou zřídka tím, čím se zdají být.
Ale kdybych tě znala...
tak vím, že mě budeš milovat stejně tak...
jak mě miluješ, když sním.
Ale kdybych tě znala...
tak vím, že mě budeš milovat stejně tak...
jak mě miluješ...
když sním.
Velmi se omlouvám. Nechtěl jsem tě polekat.
Ach, to nic.
-Jen... jen... že jsi... -Cizí člověk?
Ale vždyť jsme se už potkali!
-A... ano? -Jistě, sama jsi to řekla...
ve snu!
Znám tě ze snu sladkého...
ve kterém jdeme ruku v ruce.
Znám tě a poznávám...
ten záblesk z očí tvých.
Přesto vím...
že sny jsou zřídka tím, čím se zdají být.
Ale kdybych tě znal...
tak vím, že mě budeš milovat stejně tak...
jak mě miluješ...
když sním.
Kdo jsi? Jak se jmenuješ?
Hm... jmenuji se...
Ne... ne... to nemohu!
-Sbohem! -Ale kdy tě zase uvidím?
-Nikdy! -Nikdy?
-Možná... někdy! -Kdy? Zítra?
Ne, dnes večer!
-Kde? -V chaloupce v údolí.
Tak, a je to! Jej...
Co na něho říkáte?
No, je to... dost zvláštní dort, že?
Ano, ale on ztuhne, až ho upeču!
Určitě ano, drahá! Co říkáš na šaty?
Nejsou takové jako v knize, že?
Trochu jsem je vylepšila.
Co myslíš, mám přidat několik volánků?
Jo... ano... co myslíš, Radoslavo?
Myslím, že už toho bylo dost!!
Co řekne Růženka na ten nepořádek?
Pořád si myslím to, co před tím!
Jdu pro kouzelné hůlky!
Asi má pravdu!
Tady jsou... jako nové!
Opatrně, Radoslavo!
Rychle! Zamkni dveře!
Fóno, ty zavři okna!
A ucpěte každou škvíru!
Nesmíme nic riskovat!
Tak, ty se postarej o dort!
-A já... -Ty ukliď, drahá, a já ušiji šaty.
A rychle!
Kbelík, mop a smeták, rychle tu ukliďte... no táák!
A princezně nádherné šaty, dlouhé a půvabné... hm, to taky!
Vejce, mouka, mléko...
Pokračujte podle receptu. Já zapálím svíčky.
Ale ne, růžovou ne! Ať jsou modré!
Radoslavo!!! Ať jsou růžové!
Ať jsou modré!
Růžové!
Modré!
Jen se podívej, co jsi udělala!
Ššš... poslouchejte!
To je Růženka!
Je zpět! Už dost toho bláznovství!
Ať jsou růžové! Rychle se schovejte!
Modré!
Tetičko Flóro!
Panebože, kdo nechal puštěný mop?
Stůj, mope!
Tetičko Flóro...
Fóno, Radoslavo...
kde jste?
Hodně štěstí k narozeninám!
Vy moje zlatíčka! To je nejhezčí den mého života!
Všechno je tak krásné! Jen počkejte, až ho poznáte!
-Ho? -Růženko!
Potkala jsi nějakého cizího člověka?
On není cizí, už jsme se potkali!
-Potkali? -Kde?
Ve snu.
Znám tě ze snu sladkého...
ve kterém jdeme ruku v ruce.
Je zamilovaná!
-Ale ne! -To je hrozné!
Proč? Už je mi přece šestnáct!
Tím to není.
-Už jsi zasnoubená! -Zasnoubená?
-Od narození! -S princem Filipem!
To není možné! Jak si můžu vzít prince?
-To bych musela být... -Princezna!
-To taky jsi! -Princezna Jitřenka!
Dnes večer tě odvedeme zpět k tvému otci, králi Štefanovi.
Ale...ale já nemohu. On dnes přijde!
-Slíbila jsem, že na něho počkám! -To je mi líto...
ale už toho mladíka nesmíš nikdy vidět!
Ne, ne! Tomu nevěřím!
Ne, ne!
A my si myslely, že bude mít radost!
Stále ji nevidím, Huberte!
Jistě, jistě...
Zbývá ještě půlhodina do západu slunce!
Výtečný pták!
No tak, vzmuž se! Už je to skoro za námi!
-Děvče bude brzy tady! -Promiň, Huberte...
ale šestnáct let plných starostí a očekávání...
Ty už jsou minulostí!
Dnes si připijeme na budoucnost...
s něčím, co schovávám šestnáct let.
Tu máš! Na budoucnost!
Správně, Huberte! Na budoucnost!
-Do dna! -Do dna!
Připijme na dnešní noc!
-Zítřek je růžový... -Budoucnost skvost...
Děti se vezmou a království spojí!
Do dna! Do dna!
Do dna!
Vynikající ročník!
-A teď: Na nový domov! -Domov?
Naše děti přece potřebují hnízdečko...
kde budou vychovávat své ratolesti!
-To je pravda, už mají na čase! -No právě! Tak na domov!
-Do dna! -Do dna!
Připijme, připijme na nový dům...
na větší než palác všech paláců!
Dej, naplním ti sklenici! Ta poslední byla samá bublina!
Do dna! Do dna!
Do dna!
Plány!
Táák... co na to říkáš?
Není to žádný přepych...
čtyřicet pokojů, jídelna... taková malá chaloupka.
Chceš říct, že jsi už začal stavět?
Stavět? Už je to hotové. Naše hrdličky se mohou zítra stěhovat!
Zítra? Ještě se ani nevzali!
To dnes zařídíme!
-Na svatbu! -Počkej, Huberte!
Ještě jsem dceru ani neviděl, a už mi ji chceš brát?
-Ty mi bereš Filipa! -To ano, ale...
-Chceme se dočkat vnoučátek, ne? -Samozřejmě, ale...
Pak nesmíme ztrácet čas! Už nejsme nejmladší!
Na svatbu!
Buď rozumný, Huberte!
Jitřenka zatím nic netuší!
Nuže...
Může to být pro ni šok!
Šok?
Můj Filip je šok? Co máš proti Filipovi?
Nic, Huberte. Jen jsem chtěl...
Co má tvá dcera proti mému synovi?
Nejsem si tak docela jistý, jestli se tvá dcera líbí mému synovi!
A taky si myslím, že se vnoučatům nebudeš líbit jako jejich dědeček!
Ty, ty... nerozumný...
nafoukaný, uchvástaný, starý kecale!
Nafoukaný! Do střehu, pane!
Varuji tě, Huberte! To znamená válku!
Kupředu! Za čest! Za zemi! Za...
K čemu tak vyvádíme?
K ničemu, úplně k ničemu.
Děti si přece jsou v lásce souzeny.
Správně! A pokud jde o vnuky...
tak zítra zařídím, aby dřevorubci začali pracovat na kolébce.
Výborně! Ale bude královsky velká!
Zajisté! Na dřevorubce!
Jeho královská Výsost...
princ Filip!
Filip!
Filipe! Filipe!
Filipe!
Rychle, chlapče, rychle! Převleč se do lepších šatů!
Přece nepřivítáš nevěstu v tomhle!
-Už jsem ji viděl! -Cože? Kde?
Ve snu!
Filipe! Přestaň! Dej mě dolů!
Jaký sen? Co je to za nesmysl?
Žádný sen! Opravdu jsem ji potkal!
Princeznu Jitřenku? Panebože! Musíme to říct Štefanovi. To je...
Neřekl jsem nic o Jitřence!
Ale určitě řekl! Povídal jsi, že...
Jsem potkal dívku, kterou si vezmu.
Neznám ji. Je z venkova.
Dívka z venkova?
Vezmeš si... proč?
Filipe, děláš si legraci?
Že si dělá?
To mi nemůžeš udělat!
Vzdáš se trůnu a království kvůli obyčejné dívce!
To nedovolím!
Jsi princ, tak si vezmeš princeznu!
Ale otče, kde žiješ? Je čtrnácté století...
Ale já v tom století zatím kraluji a nařizuji ti, abys zmoudřel...
-A vzal si tu, co miluji. -Ano!
-Sbohem, otče! -Sbohem, otče!?
Ale ne, ne, Filipe! Stůj! Vrať se!
Filipééé...
Ach! Jak to jenom řeknu Štefanovi!
Pojďte!
Tak, pojď tady, zlatíčko!
Zamkni dveře, Radoslavo!
Fóno, zatáhni závěsy!
Sedni si, drahé dítě!
Dám ti poslední dar, který náleží jen tobě.
Korunka zlatá, královský symbol je...
po právu nosí ji ta, která panuje.
Ale zlatíčko...
Pojď!
Necháme ji na chvilku o samotě!
Je to určitě kvůli tomu chlapci!
Co budeme dělat?
Nechápu, proč by si měla vzít nějakého starého prince...
Ale drahá, to už nezměníme!
Co takhle říct králi o tom chlapci?
-Proč ne! -Poslouchejte!
To je Zloběna! Růženko!
-Proč jsme ji nechaly samotnou! -Růženko! Růženko!
-Tudy! -Růženko!
Růženko, Růženko, kde jsi?
Růženkóó...
Růženko! Růženko!
Růženko!
Růženko, ničeho se nedotýkej!
Dotkni se vřetena!
Povídám... dotkni se vřetena!
Vy chudáci, hlupáci!
Snad si nemyslíte, že mě pokoříte...
mě, vládkyni všeho zla!
Tady je vaše sladká princeznička!
-Růženko! -Růženko!
Nikdy si to neodpustím!
Je to vina nás všech!
Štefane, mám... něco důležitého!
Teď ne, Huberte!
Ale... ale týká se to Filipa!
Filipa? Jistě! Kde je ten hoch?
To se ti právě snažím říct!
-Pošli ihned pro něj! -Ale...
Slunce zapadlo!
Chystejte se přivítat princeznu!
Ubohý král a královna!
Zlomí jim to srdce, až to zjistí!
-Nezjistí! -Nezjistí?
Zařídíme, aby všichni spali...
než se Růženka probudí.
Pojďte!
Spící kráska, zlaté vlasy...
rtíky rudé, o čem sní asi?
Zdá se jí sen, že přijede ten...
na krásném koni, co sní jen o ní.
Ten, co ji miluje...
a věrnost jí slibuje.
A prvním polibkem by jí život dal...
do té doby však spi klidně dál!
A prvním polibkem by jí život dal...
do té doby však spi klidně dál!
Právě jsem mluvil s Filipem.
Zdá se, že se zamiloval do vesnické dívky.
Vesnické dívky?
Cože? No táák...
Dívka? Která? Kde ji potkal?
-Nějaká vesnická dívka... -Kde? Kde?
Ve... ve... ve... snu.
Ve snu?
Růženka! Filip! Oh!
Rychle! Musíme zpět do chaloupky!
Dále!
Ale, ale...
to je příjemné překvapení!
Nalíčím past na vesničana, a hle!
Chytí se do ní princ!
Odveďte ho!
Jemně, zvířátka, hlavně jemně!
Něco jsem připravila pro našeho královského hosta!
Zloběna!
Drží v zajetí prince Filipa!
V Zakázaných horách!
Ale tam... tam nemůžeme!
Můžeme, a hlavně musíme!
Jaká škoda, že se princ Filip nemůže účastnit oslav!
Pojď!
Musíme za ním do žaláře a trochu ho rozveselíme!
Copak, princi Filipe?
Proč ta melancholie?
Máš před sebou krásnou budoucnost!
Ty! Hrdino kouzelného příběhu...
který vskutku dobře dopadne!
Hle! Zámek krále Štefana!
A tam v dálce...
... v té nejvyšší věži sní o své opravdové lásce princezna Jitřenka.
Ale milostivý rozmar osudu si s námi trochu pohrál!
Proč? Protože je to tatáž dívka...
do které se právě včera zamiloval náš princ.
Je skutečně báječná, má mnoho krásy...
rtíky rudé, zlaté vlasy...
krásnější než růže květ...
teď bude spát mnoho let.
A roky rychle plynou!
Sto let už odbyly hodiny, pro její nehybné srdce je to však den jediný.
A nyní se vrata otvírají...
a princ je konečně volný!
Statečný, mladý a na ušlechtilém oři...
spěchá za svou lásku, co spí na loži.
Princeznu polibkem probudí...
a opravdová láska zvítězí!
Ty, ty...
Pojď, mazlíčku!
Necháme vznešeného prince přemýšlet
nad tímto dojemným příběhem.
Jaký radostný den!
Konečně se poprvé za šestnáct let pořádně vyspím.
Ššš... teď není čas na vysvětlování!
Počkej, princi Filipe!
Na cestě za tvou láskou číhá nebezpečí...
kterému se musíš sám postavit!
Proto ti dávám tento kouzelný štít...
a kouzelný meč pravdy...
abyste společně pokořili zlo.
Pojď! Musíme si pospíšit!
Filipe, pozor!
Buďte zticha!
Řekni těm hlupákům, ať...
Ne! Oh! Ne!
Pozor! Filipe!
Rychleji, Filipe!
Ať se les ostnů stane jeho hrobem!
A nechť zrodí se z mlhy pod hrozivým nebem!
Nechť celý kraj postihne strašlivé prokletí...
a hradba z trnů vše pohltí!
Ne! To není možné!
A teď máš tu čest, princi...
postavit se mně a všem pekelným silám!
Tudy! Nahoru!
Ať meč pravdy kupředu vyrazí a dobré dobro zlé zlo porazí!
Oh, oh, odpusť, Huberte! To bude tím vínem!
Cos to říkal?
Já?
Oh, ano...
koneckonců, Štefane, žijeme ve čtrnáctém století.
Ano, to jsi už říkal před chvilkou!
Nuže... nebudu chodit kolem horké kaše...
můj syn Filip mi řekl, že si chce vzít...
To je Jitřenka!
Je tady!
A... a... a Filip!
Co...co to znamená, chlapče!?
Já to ne...
Ale...
Já... já to nechápu!
Copak, Fóno, co se děje?
Ale nic! Jen jsem ráda, že všechno dobře skončilo!
Já taky!
Modrá!!
Růžová!
Znám tě ze snu sladkého...
ve kterém jdeme ruku v ruce.
Znám tě a poznávám...
ten záblesk z očí tvých.
Přesto vím...
že sny jsou zřídka tím, čím se zdají být.
Ale kdybych tě znal, tak vím...
že mě budeš milovat stejně tak...
jak mě miluješ, když sním.
KONEC