TOTO JE JEDNO ZE SÉRIE SKUTEČNÝCH DOBRODRUŽSTVÍ,
KTERÁ ODHALUJÍ KURIÓZNÍ FAKTA O SVĚTĚ, V NĚMŽ ŽIJEME.
SCÉNÁŘ TĚCHTO FILMŮ PSALA SAMA PŘÍRODA.
NEJSOU V NICH ŽÁDNÉ SMYŠLENÉ SITUACE ANI POSTAVY.
Už od počátku věků byli ptáci
zdrojem inspirace pro malíře, vědce i básníky.
Příroda rozmístila
tyto barevné tvory v téměř nekonečné rozmanitosti po celém světě.
Každý druh má dlouhou a zajímavou historii,
ale žádný nemá tak fascinující
zvyky a obyčeje jako vodní ptactvo.
Kdysi byli vodní ptáci pro lidi záhadou,
protože se objevovali z ničeho nic
a přelétali nad mořskými plochami,
aby opět zmizeli v neznámu.
Primitivní lidé vodní ptáky občas uctívali jako bohy,
častěji však na ně pohlíželi se závistí
a toužili po zázraku létání
a volnosti nebes.
Říkáme přece "volný jako pták".
Ptáci však vůbec nejsou volní.
Zřídkakdy někam zaletí bez konkrétního cíle
a starají se o jediné: zůstat naživu.
Příroda je jim však při tom nápomocná.
A v tomto filmu uvidíme,
jak uzpůsobila vodní ptáky,
aby mohli přežít.
Mnoho druhů vodních ptáků je tažných,
jako tito terejové,
kteří se každoročně stěhují od rovníku
na ostrov Bonaventure v zálivu svatého Vavřince,
neboť v těchto severních šířkách
jim 18 hodin denního světla umožňuje intenzivní lov.
Tento ostrov je pro tereje jeden veliký činžovní dům.
Nejžádanější je samozřejmě byt v nejvyšším patře.
Prostor je tu však tak omezený,
že i na těch nejužších výběžcích se tísní ptáci
a žárlivě si střeží teritoriální práva.
Rybářské hlídky jsou neustále ve střehu.
Při přistávání na těchto přeplněných plochách
jim pomáhají plovací blány
spolu s křídly.
Při dosednutí si ptáci vyměňují srdečné pozdravy.
Ale na otázku: "Ulovil jsi něco?"
zní odpověď: "Ne."
Tímto podivným kroucením a natahováním krku
spolu terejové komunikují
a rozpoznávají své partnery.
Hnízda si staví téměř výhradně z mořských řas.
I tohoto materiálu je ale nedostatek,
takže si terejové často navzájem
kradou nestřežená hnízda.
Tento zloděj byl chycen při činu,
takže se pochopitelně trochu stydí.
Přese všechny problémy
byla hnízda dokončena a vejce nakladena,
v každém hnízdě jen po jednom.
A nyní začíná boj o přežití.
Proklovat se tvrdou skořápkou je vyčerpávající.
Mláďata rychle rostou
a po pár týdnech tady jedno máme v jeho prvním hávu.
Nakrmit nenasytná mláďata je obrovský úkol.
Ve třech měsících váží víc než jejich rodiče.
Toto mládě to neví, ale brzy spolkne své poslední bezpracné sousto.
Pak bude žít deset dní ze svých tukových zásob,
zatímco se bude učit plavat, létat a hlavně chytat ryby.
Často se zdá, že terejové upadají do transu
a hledají na obloze nějaké tajemné znamení.
Obvykle to znamená, že se hluboko pod nimi
objevilo hejno sleďů.
Někdy musí terejové lovit ve velkých hloubkách
a do vody se vrhají střemhlav až ze 30metrové výšky.
Aby ztlumili dopad na hladinu,
příroda je vybavila dutinami vyplněnými vzduchem,
které jim chrání hruď.
Zdá se, že nikdy nedojde k nehodě ani ke srážce.
Vždy vystihnou ten pravý moment.
Mexický záliv je daleko od ostrova Bonaventure,
ale i zde probíhá boj o teritoriální práva.
V této kolonii rybáků
se dvě matky zuřivě hádají kvůli záměně potomků.
Zdá se, že se ptáčata zatoulala na cizí území.
Brzy to však vyřeší několikeré klofnutí a vyhubování.
Matka přiměje mládě pamlskem,
aby zůstalo doma a chovalo se slušně.
Její sousedka zase věří,
že její potomci se nejlépe vyhnou neplechám,
když budou plně zaměstnaní.
Toto je párek rybáků australských.
Tento druh si již dávno uvykl hnízdit v porostech,
aby unikl konkurenci při hnízdění na zemi.
Rybák australský vlastně žádné hnízdo nemá.
Vejce prostě naklade na holou větev.
Rodiče se v sezení na vejci střídají.
Nějakým zázrakem vejce nespadne.
Ještě zázračnější je maličké mládě,
které se udrží na tomto nebezpečném stanovišti, dokud se nenaučí létat.
Nabubřelý pelikán vypadá jako omyl přírody,
ale jen na zemi.
Ve vzduchu je mistrovským dílem funkčního designu
a jako rybář nemá sobě rovného.
Jeho střemhlavý pád je studií dokonalé koordinace.
V době oběda slouží pelikánův vak jako polévková mísa.
Ale ten, kdo jako první získá úlovek, se z něj vždy netěší.
Hromadná rvačka je zdrojem všeobecné zábavy.
Jen podmračený Gus
se na to vše dívá spatra.
Přestože jsou tak velcí,
bývají pelikáni často obtěžováni nepříjemnými sousedy.
Nejvíc je trápí nenechaví rackové.
Pelikán bílý dává přednost břehům a ostrovům vnitrozemských jezer.
Jejich hnízda představují prostě jamky v písku.
Čerstvě vylíhlá mláďata jsou vydána napospas nejen živlům,
ale i žárlivosti svých starších sourozenců.
Tito nazí novorozenci budou několik týdnů bez ochranného peří.
Je s podivem, že někteří z nich dospějí.
Ale vůle přežít je v přírodě obrovská.
Nedostatek elegance a půvabu vyvažují pelikáni
obrovským nasazením.
Mláďata jsou nezávislá a mají dobrodružnou povahu,
což ve stísněném prostředí vyvolává velké problémy.
Rodiče své potomky neustále přemísťují.
Každý rodič svá mláďata pozná
a vetřelce brzy vykáže.
Když se někdy ptáče odváží vniknout do zásobárny jídla,
dovolí si až moc.
Ať tam našlo cokoliv, dostalo co proto.
Příroda musí zajistit rozmnožování svých mnoha dětí,
a proto vymyslela různé způsoby námluv.
Například samečkovi kachničky karolínské s jeho oslnivým peřím
stačí klidně sedět, aby přilákal samičku.
Fregatka k tomuto účelu také využívá svého ošacení.
Samec má na hrdle velký, nafouknutý vak.
Z jakéhosi zvláštního důvodu
se tím stává pro opačné pohlaví neodolatelným.
Když se jim narodí potomci
a otec se stane krotkým manželem,
jeho ego poněkud splaskne.
Dva samci lysky černé soupeří o přízeň samičky.
Je to vážná věc, která může skončit utonutím.
Necitelné samičce je jedno, kdo v tomto boji zvítězí.
Chce jen rychlé rozhodnutí a partnera.
Má tak naspěch, že odlétá ještě před koncem boje,
aby nasbírala materiál na hnízdo.
Vítěz musí po těžce nabytém vítězství
začít snášet rákosí,
aby vybudoval obydlí pro svou podnikavou nevěstu.
Času není nazbyt.
A po všem tom rozruchu a snažení přichází odměna.
Volavky bělostné
se někdy v namlouvání předhánějí pomocí podivných pohybů.
Ale pokud jde o podivné namlouvání,
jen málokdo se vyrovná potápce západní.
Tyto prapodivné rituály zahrnují sběr mechu na hnízdo.
Po tanci přichází práce na budování domova,
ale až poté, co je postaven vor z rákosu.
Teď se může domov potápek vézt na záplavových vlnách.
Zadečky ostralek štíhlých míří vzhůru,
takže nastal čas krmení.
Ostralky žijí z toho, co vyloví z bahnitého dna.
Kachnice australské však střeží vody dále od břehu.
V boji o přežití je shánění potravy nadmíru důležité.
Proto příroda přizpůsobila ptáky různým druhům jídelníčku
a vymezila jim odlišná loviště.
V této spořádané jídelně
jsou mělčiny určené ostralkám.
Kachnice australské loví v hlubších vodách.
A kormoráni jako tento nacházejí potravu v extrémních hloubkách.
Když kachnice najdou něco mimořádného,
dobrá zpráva se rychle šíří.
Ale opozdilci se nemusí bát, je tu dost pro všechny.
Slípka žlutonohá hledá potravu mezi lekníny.
Tato veliká chodidla jí pomáhají udržovat rovnováhu
při chůzi na listech.
Hodí se také k obracení listů při hledání potravy.
Pro boj o přežití uzpůsobila příroda
zobáky a těla mnoha zvláštními a zajímavými způsoby.
Tito brodiví ptáci potřebují dlouhé nohy
a také dlouhý, ostrý zobák k nabodávání ryb.
Zobák zobouna černého
byl navržen pro vysoce specializovanou práci.
Na rozdíl od většiny ptáků má spodní čelist pevnou,
zatímco horní čelist je pohyblivá.
Takto vybavený může skvěle lovit těsně nad hladinou.
Kolpíci jsou další ukázkou specializovaného designu přírody.
Loví ve vodách střežených jinými brodivými ptáky,
ale rybami se neživí.
Požírají drobné mořské živočichy,
které musí konzumovat ve velkém množství.
Jejich široký, plochý zobák má uvnitř filtry, které oddělují potravu od vody.
Zobák se jim také hodí při stavbě hnízda.
Tito brodiví ptáci zvaní tenkozobci
pročesávají laguny a močály.
Svými zahnutými zobáky jezdí po hladině
a hledají larvy komárů.
Kolihy jsou blízkými příbuznými tenkozobců,
avšak jejich zobák je zahnutý opačným směrem,
aby jej mohli nořit do bahna a mechu.
Samice je oddanou matkou a také vynalézavou herečkou.
V případě nebezpečí je její specialitou
předstírání zlomeného křídla.
Nehledí na vlastní bezpečí a snaží se tímto trikem
odlákat nepřítele daleko od hnízda.
Tato matka kulíka rezavoocasého vycítila, že tu něco nehraje.
A není divu. Jedno její mládě se zatoulalo pryč od hnízda
a těsně nad ní se vznáší na obloze nepřítel.
Neponechává nic náhodě.
Otce nechává na stráži a jde mládě hledat.
I kulíci rezavoocasí používají trik se zlomeným křídlem.
Matka hledá jedním okem zbloudilce, zatímco zuboženě třepetá křídly.
Ptáče nalezla a kvapem poslala domů
a dále pokračuje v předstírání.
Zbloudilé mládě je konečně ke všeobecné radosti
pod otcovým křídlem.
Kulíci brzy opouštějí hnízdo
a potom už je domov tam, kde je matka.
Zdá se, že matka jespáka má smysl pro rytmus.
Vysoko u ledových horských potoků
žije skorec šedý,
Cinclus mexicanus.
Je velký jen asi jako červenka
a patří k nejpodivnějším vodním ptákům.
Nevrhá se do vody ani neplave,
a přesto se dokáže potopit a chodit po dně potoků.
Zde nachází chutné ponravy a larvy pro své mladé.
Skorec šedý si staví obydlí vedle prudkých vod,
kam na něho většina nepřátel nemůže.
Mláďata se rychlého proudu nebojí
a již v útlém věku jej začínají prozkoumávat,
dokonce ještě než se naučí létat.
Toto mládě nedbá varování svých rodičů.
S každým ponořením se stává sebejistějším.
Náhle ho uchvátí proud
a jako list ho unáší přes peřeje.
Otec se pokouší zasáhnout, ale nic nezmůže.
Vše však končí šťastně,
když je dobrodruh náhodou vyplaven do bezpečí.
V tropech stejně jako v horách
můžeme vidět ukázky zázraků specializace.
Plameňáci se živí hlavou dolů,
takže se jejich spodní čelist vyvinula v mohutné klepeto.
Svými hbitými nohami čeří bahnité dno,
zatímco dlouhým krkem manévrují tak, aby uchopili garnáty a šneky.
Když dojde k hádce,
umí dát svým ohebným krkem najevo svůj názor.
Při siestě
vždy najdou místo, kam složit unavenou hlavu.
Plameňáci jsou zdatnými architekty
a používají zobák k tvarování vysokého hnízda z bláta.
Přes svou velikost jsou plameňáci poměrně plaší.
Při sebemenším rozruchu zvenčí
se celá kolonie dá na překotný úprk.
Na zemi jsou nemotorní a groteskní, zato ve vzduchu jsou graciéznost sama.
Toto je neobvyklý pohled.
Proti modrému nebi to vypadá jako oblak tvořený ptáky.
A skutečně, jsou to ptáci,
kteří hnízdí na malém atolu v Tichém oceánu.
Jsou to albatrosi černonozí,
neboli Phoebastria nigripes.
A toto je párek těchto albatrosů.
Zatímco jeden sedí na vejcích, druhý oddaně postává vedle.
V jiných klimatech je třeba chránit vejce před chladem.
Zde v tropech však musí být zakryta
před horkými slunečními paprsky
a nezbytný stín jim poskytují rodiče.
Aby toho dosáhli,
musí albatrosi vsunout vejce do péřového vaku pod hrudí.
Takže jak vidno,
sedět na albatrosím vejci není nic snadného,
a to ani pro albatrosa.
Každého z vodních ptáků vybavila příroda pro život.
Jejich četné a komplikované podoby
se vyznačují barevností a krásou.
Pohromadě se stávají hudební básní,
rytmicky plynoucí rapsodií.
Podivný a fascinující život vodních ptáků
skrývá mnohá tajemství.
V tomto filmu jsme jich poodhalili jen několik.
Ale s každou roční dobou, dokud život pokračuje,
budou vodní ptáci pro lidstvo
stálým zdrojem úžasu, záhad a krásy.
České titulky: Ivana Ragusa
Konec