Aventuri adevărate din viaţa
Păsărilor de Apă
URMĂRIŢI UNUL DINTRE SERIALELE DEDICATE AVENTURII ADEVĂRATE,
CE PREZINTĂ ÎNTÂMPLĂRI CIUDATE DIN LUMEA ÎN CARE TRĂIM.
REALIZAREA ACESTUI FILM SE BAZEAZĂ PE OPERA NATURII.
NU EXISTĂ SITUAŢII SAU PERSONAJE FICTIVE.
De la începutul lumii, pasărea
i-a inspirat pe artişti, oameni de ştiinţă, poeţi.
Într-o diversitate aproape infinită,
natura a răspândit aceste creaturi colorate pe faţa Pământului.
Fiecare specie are o istorie veche şi interesantă,
dar nu mai fascinantă decât povestea
comportamentului şi obiceiurilor păsărilor de apă.
În vremuri străvechi, păsările de apă reprezentau un mare mister pentru om,
căci apăreau de nicăieri,
plutind pe deasupra mărilor,
pentru a dispărea iar în marele necunoscut.
Uneori, omul primitiv venera păsările de apă asemeni zeilor.
Cel mai adesea, le privea cu invidie
şi tânjea după miracolul zborului
şi libertatea cerului.
"Liber ca pasărea cerului" e o expresie cunoscută.
Totuşi, păsările nu sunt libere deloc.
Rareori zboară fără un scop bine definit
şi au o singură ocupaţie toată viaţa, aceea de a supravieţui.
Natura, totuşi, le dă o mână de ajutor.
În această Aventură Adevărată,
vom descoperi cum s-a adaptat pasărea de apă
pentru a depăşi problemele supravieţuirii.
Multe specii de păsări de apă sunt migratoare,
ca aceste gâşte de mare,
care migrează anual de la Ecuator
spre Insula Bonaventure, din Golful Saint Lawrence,
căci, la aceste latitudini nordice,
cele 18 ore de zi asigură un pescuit intensiv.
Pentru gâştele de mare, insula e ca un apartament spaţios.
E foarte preferată cazarea la înălţime.
Dar spaţiul e atât de limitat,
încât până şi cele mai înguste terase sunt aglomerate,
iar drepturile teritoriale sunt apărate cu gelozie.
Patrulele de pescuit pleacă şi revin constant pe insulă.
Pentru a ateriza în aglomeraţia asta,
labele şi aripile
asigură împreună o frână eficientă.
La fiecare sosire, se schimbă un salut călduros.
Dar la întrebarea: "Ai avut succes la pescuit ?",
răspunsul e: "Nu."
De fapt, prin aceste mişcări din cap,
gâştele comunică una cu cealaltă
şi îşi identifică perechea.
Cuiburile sunt construite aproape exclusiv din alge marine.
Dar acestea se găsesc atât de greu,
încât gâştele de mare îşi fură cuiburile,
când sunt lăsate nepăzite.
Acest hoţ a fost prins în fapt,
ceea ce creează, firesc, o situaţie jenantă.
În ciuda multelor probleme,
casele sunt finalizate şi sunt depuse ouăle,
câte unul în fiecare cuib.
Acum, începe lupta pentru supravieţuire.
Să spargi o coajă tare de ou e o treabă grea.
Puii se dezvoltă rapid,
iar, în câteva săptămâni, îşi îmbracă noul costum.
Satisfacerea poftei de mâncare e o sarcină foarte dificilă.
La trei luni, puii îşi depăşesc în greutate părinţii.
Acest tânăr nu ştie, dar, în curând, va avea ultima masă gratuită.
Apoi, zece zile, va trăi din depozitele de grăsime,
în timp ce va învăţa să înoate, zboare şi, cel mai important, să pescuiască.
Adeseori, gâştele de mare parcă ar cădea într-o transă,
aşteptând un semn misterios din ceruri.
Asta înseamnă, de obicei, că a apărut un banc de heringi
în adâncuri.
Peştele înoată uneori la mare adâncime,
dar gâsca îşi începe scufundarea de la o înălţime de 30 de metri.
Pentru a atenua impactul cu apa,
natura le-a echipat cu celule pneumatice,
care absorb şocul şi le protejează zona pieptului.
Nu par a avea un accident sau a se ciocni vreodată.
Sincronizarea e incredibilă.
Golful Mexic e foarte departe de Insula Bonaventure,
dar şi aici continuă lupta pentru teritoriu.
În această colonie de rândunici-de-mare,
două mame se ceartă cu foc pentru o încurcătură a copiilor.
Se pare că puii au intrat în curtea în care nu trebuia.
Totuşi, câteva lovituri de cioc şi o ceartă rezolvă problema.
Ca stimulent pentru a sta acasă şi a fi cuminte,
o mamă îi oferă puiului o surpriză delicioasă.
Vecina ei, pe de altă parte,
crede că soluţia pentru educarea copiilor
este de a-i ţine mereu ocupaţi.
Aceasta e o pereche de rândunici albe de mare.
Pentru a evita competiţia feroce pentru cuiburi,
această specie a ales demult tufele.
De fapt, rândunica albă nu are cuib.
Îşi depune oul pe o ramură goală.
Părinţii împart sarcina de a cloci oul.
Ca prin miracol, acesta nu cade.
Şi mai uimitor e micul pui,
care stă în locul periculos de sus, până când învaţă să zboare.
Pomposul pelican pare a fi o greşeală a naturii,
doar când e la sol.
În aer, e o capodoperă a aspectului funcţional
şi un pescar fără egal.
Scufundarea lui e un studiu al coordonării perfecte.
La ora mesei, punga pelicanului e pe post de castron de supă.
Însă cel ce găseşte primul un premiu, nu e şi cel care-l păstrează.
În cazul unei lupte, se distrează toată lumea.
Toată lumea, mai puţin Gus cel supărat,
care dezaprobă toată povestea.
În ciuda dimensiunii sale,
pelicanul e adesea deranjat de vecini neplăcuţi.
Pescăruşii hoţi reprezintă o problemă constantă.
Pelicanii albi preferă malurile şi insulele lacurilor de pe continent.
Cuiburile lor sunt simple găuri săpate în nisip.
Noii pui sunt expuşi nu doar intemperiilor,
dar şi geloziei fraţilor lor mai mari.
Aceşti pui golaşi nu vor avea hăinuţe protectoare câteva săptămâni.
E o minune că ajung maturi.
Însă, în natură, dorinţa de a supravieţui e puternică.
Pelicanul nu are ţinută şi nu e graţios,
dar se revanşează în privinţa ambiţiei.
Tinerii sunt independenţi şi aventuroşi,
ceea ce creează probleme într-o comunitate aglomerată.
Părinţii îşi triază şi aranjează constant puii.
Fiecare părinte şi-l cunoaşte pe al lui,
iar cei neinvitaţi sunt conduşi la locul lor.
Uneori, când un tânăr se întinde după mâncare,
se întinde puţin prea mult.
Orice-ar fi găsit acolo, va suporta consecinţele.
Pentru a asigura reproducerea copiilor săi mulţi,
natura a născocit multe feluri de curtare.
Masculul speciei de raţă mandarin americană, prin penajul colorat,
doar se arată pentru a-şi cuceri partenera.
Masculii fregate îşi atrag partenera tot prin haine arătoase.
Pe gât, el poartă un sac mare şi umflat.
Dintr-un motiv ciudat,
acesta îl face irezistibil în ochii sexului opus.
Când se formează familia,
iar tatăl e domesticit cu totul,
egoul lui se dezumflă în întregime.
Aici, doi masculi lişiţe se luptă pentru a intra în graţiile femelei.
E o treabă serioasă şi s-ar putea solda cu moarte prin înec.
Femelei nemiloase nu-i pasă cine câştigă lupta.
Ea-şi doreşte doar un rezultat rapid şi un partener.
De fapt, e atât de grăbită, încât pleacă înainte de încheierea luptei
ca să-şi strângă material pentru cuib.
Obosit, după o luptă grea,
învingătorul e copleşit cu papură şi stuf,
ca să-i construiască o casă partenerei lui practice.
Timpul trece.
Şi după atâta agitaţie şi extaz, aceasta e răsplata lor.
În cazul egretei albe,
competiţia pentru cucerirea partenerei implică mişcări hazlii şi ciudate.
Dar dacă vorbim despre o cucerire ciudată,
puţine se pot compara cu cea a cufundarului.
Ritualul special include strângerea muşchiului pentru cuib.
După încheierea dansului, începe convieţuirea,
dar nu înainte de a construi o plută din stuf.
Acum, casa cufundarilor poate înfrunta valurile.
Raţa suliţar stă cu fundul în sus
şi înseamnă că e ora mesei.
Ele trăiesc cu ce găsesc pe fundul nămolos.
Raţa cu cioc albastru, pe de altă parte, se aventurează în larg.
În lupta pentru supravieţuire, adunarea hranei e vitală.
Astfel, natura îşi adaptează păsările la diferite diete
şi le împarte zonele de hrană.
În această zonă de masă,
apele de suprafaţă sunt ale raţei suliţar.
Raţele cu cioc albastru caută mai jos.
Iar cormoranii, ca acesta, îşi găsesc hrana la mari adâncimi.
Dacă raţa cu cioc albastru găseşte ceva special,
veştile bune circulă rapid.
Întârziaţii n-au de ce să-şi facă griji, e destul pentru toţi.
Cocoşul sultanului îşi găseşte hrana printre nuferi.
Aceste picioare supradimensionate îi asigură echilibru
şi stabilitate pe frunze.
Îi sunt de folos şi când mănâncă.
Pentru a depăşi problema supravieţuirii,
natura a adaptat ciocurile şi corpurile în multe feluri ciudate şi interesante.
Aceste păsări de baltă se bucură de picioare foarte lungi,
iar ciocul lung şi ascuţit pentru prinderea peştelui e la fel de util.
Ciocul forfecarului
a fost conceput pentru o treabă foarte specializată.
Spre deosebire de celelalte păsări, partea de jos a ciocului său e fixă,
iar cea de sus e mobilă.
Prin acest echipament unic, forfecarul e un pescar neîntrecut.
Lopătarul e un alt exemplu al măiestriei naturii.
Se hrăneşte în ape, înconjurat de alte păsări de baltă,
şi totuşi nu peşte caută.
Hrana sa constă în forme mici de viaţă,
pe care le consumă în cantităţi mari.
Ciocul larg şi plat e dotat cu filtre care separă apa de hrană.
Ciocul lui se dovedeşte folositor şi la construirea cuibului.
Această pasăre de baltă se numeşte Ciocîntors
şi caută prin lagune şi mlaştini.
Ca secerătoarele, ele cutreieră apa cu ciocul lor întors.
În cazul de faţă, mâncarea constă în larve de ţânţari.
Corla e rudă cu Ciocîntors,
dar are ciocul curbat în sens opus,
pentru a căuta prin nămol şi muşchi.
E mamă devotată, dar şi actriţă talentată.
Specialitatea ei e numărul aripii frânte,
atunci când simte pericolul.
Neglijându-şi propria siguranţă, se preface că are aripa ruptă
şi-şi îndepărtează duşmanul de cuib.
Aici, o mamă ploier simte că ceva nu e în regulă.
Şi nu-i de mirare. Un pui s-a îndepărtat de cuib
şi e un străin pe cer, chiar deasupra lor.
Nu va risca.
Îl lasă pe mascul la cuib şi începe să-l caute.
Şi ploierul se foloseşte de numărul aripii rupte.
În timp ce-şi caută fiul rătăcitor, flutură şi bate frenetic din aripi.
Puiul neastâmpărat e găsit şi gonit acasă,
în timp ce mama îşi continuă numărul.
Extravagantul e în siguranţă, sub aripa tatălui
şi toţi sunt fericiţi.
Ploierii îşi abandonează repede cuiburile,
iar casa va fi acolo unde e mama.
Femela becaţă simte ritmul.
La înălţime, printre râurile montane,
trăieşte mierla americană,
numită uneori căuş.
Doar de mărimea unui măcăleandru,
e una dintre cele mai ciudate păsări de apă.
Nici nu se scufundă, nici nu înoată,
dar poate merge pe sub apă, pe fundul râurilor.
Aici găseşte viermi şi larve pentru puii ei.
Mierla americană îşi face cuibul pe lângă apele curgătoare,
un loc ascuns de majoritatea duşmanilor.
Puii nu se tem de curenţii puternici
şi încep să exploreze de mici,
chiar înainte de a învăţa să zboare.
Acest pui ignoră avertismentul părinţilor.
Cu fiecare pas, câştigă mai multă încredere.
Deodată, e prins de curent.
Ca o frunză, e purtat spre cascadă.
Tatăl încearcă să-l ajute, dar nu poate face nimic.
Finalul e fericit, totuşi,
căci, având noroc, aventurierul e acum în siguranţă.
La tropice, ca şi în munţi,
natura îşi expune minunile creaţiei.
Din cauză că flamingo se hrăneşte cu capul în jos,
partea inferioară a ciocului s-a transformat într-un mare cleşte.
Un picior sigur agită fundul nămolos,
în timp ce gâtul lung ajută la prinderea creveţilor şi a melcilor.
În cazul unei răfuieli,
gâtul pliabil poate lămuri lucrurile.
Şi, la siestă,
există mereu un loc pentru capul ostenit.
Pasărea flamingo e arhitect dibace
şi îşi foloseşte ciocul pentru a construi un cuib înalt din nămol.
În ciuda dimensiunii, păsările flamingo sunt timide.
Cea mai mică tulburare
alungă întreaga colonie, care-şi ia zborul repede.
Ciudate şi groteşti la sol, în aer sunt un exemplu al graţiei.
Iată o imagine ciudată.
Pare un nor de păsări pe cerul albastru.
De fapt, chiar sunt păsări,
dar îşi fac cuibul într-un atol mic din Pacific.
Ei sunt albatroşii cu picioarele negre
sau negricioşii, după cum li se mai spune.
Acesta e un cuplu.
În timp ce unul stă pe ou, celălalt stă afectuos lângă.
În alte zone, ouăle sunt protejate cu grijă de frig.
Însă aici, la tropice, trebuie ferite
de razele fierbinţi ale soarelui.
Părinţii le asigură umbra necesară.
Pentru a face asta,
negriciosul trebuie să bage oul într-o pungă din pene, sub piept.
După cum vedeţi,
să stai pe un ou de negricios nu e uşor,
nici pentru un negricios.
Fiecărei păsări de apă, natura i-a dăruit un mod de viaţă.
Aceste moduri sunt multe şi complexe,
pline de culoare şi frumuseţe.
Când se adună toate, devin un poem muzical,
o rapsodie plină de ritm şi muzicalitate.
În viaţa ciudată şi fascinantă a păsărilor de apă
sunt multe secrete.
În această Aventură Adevărată, am aflat doar câteva.
Dar, anotimp după anotimp, odată cu viaţa însăşi,
păsările de apă vor continua să fie o sursă de miracole,
mister şi frumuseţe pentru toată omenirea.
Sfârşit