DVOSTRUKI ŽIVOT
Kritičari složni.... senzacionalno, buntovno, neverovatno....
Pogledaj ga, isti je kao u onoj predstavi. Sećate se?
Zar nije predivan? - Božanstven.
Ćao, momci. - Čoveče, baš si se skockao. Neodoljiv si!
To je zbog novog šešira! - Ma nemoj?!
Ko ti ga je kupio? Lili Dašej? - Sam! Sam sam ga kupio.
Sjajan tip! - Još kako, sinko!
I taj sastanak će doći na red. - Zdravo, Bari.
Kako ste, gdine Džone?
Pravi negativac. - Nema sumnje.
Dobar je glumac. - Al' je loš čovek.
Toni! - Zdravo, Elen.
Zdravo!
Nisam te video još od...
"Peščanog spruda". - Da, tako je.
Izgubio sam tvoj broj. - Znala sam da je to.
Šta vas dve imate u planu? - Igramo u Fridlijevom mjuziklu.
I, kako izgleda? - Haotično.
Pa, nek' vam je sa srećom. - Hvala.
Do viđenja. - Vidimo se. - Do viđenja, Toni.
Divan je.- Dvoličnjak. Šta? - Šta?
Dobar dan, gdine Džone. - Zdravo, Ana. Zdravo, Makse.
Ulazi Entoni Džon... visok, bled i lep!
Rukuje se sa svojim najdražim prijateljem i mentorom i seda.
I, kako je bilo sinoć? - Fino, fino.
U redu. Pobuna. Praznik zabave.
Taj komad ti savršeno odgovara, zar ne?
Dobra, stara Ana... nikad ne zaboravlja.
Kad bi bilo moguće, ti bi meni radio samo komedije, kunem ti se.
A zašto nije moguće? - Zašto nije?
Svako jutro kad ustanem, ja pročitam predstavu,
svako veče pred spavanje ja pročitam još jednu,
365 dana godišnje, 730 predstava,
i ako se iz te gomile pojavi jedna koju je moguće postaviti...
i ako postoji uloga za tebe, ja sam srećan.
Slušaj. Učini mi uslugu. Nemoj da zaboravljaš jednu stvar...
ti si glumac.- Ma nemoj?! Veliki glumac. - Naklon.
Imaš odgovornost.
Ne smeš da staneš. Ne smeš sebe da ograničavaš.
U redu. Samo nemoj da se uzbuđuješ.
Šta da radim, kad se lako uzbudim? - U redu, daj da pređemo na stvar.
Šta radimo? - Otela.
Slušaj. Sinoć sam pogledao onog tvog starog Otela.
Ni sam nisi svestan koliko je dobar.
Da, kritike su bile jako dobre. - Dobre?
Sećaš li se onoga što si smislio za kraj? - Da.
Gde ljubeći daviš Dezdemonu?
Da... Sad zvuči apsolutno besmisleno. - Grešiš.
To je brilijantno, i to je mnogo uverljivije, zar ne, Viktore?
Šta? - Zar nije brilijantno?
I mnogo uverljivije - Ono sa Otelom.
Kako si, Toni? - Cvetam... Cvatam, za inat Maksu.
Upravo mi je krik po krik opisao moju sopstvenu ideju.
Hoćeš li igrati, Toni? - Hoćeš li ti režirati?
Prvi sam pitao.
Ne znam.
Ne znam, ja...
Neki njegovi delovi me užasavaju, i na bini, i van nje.
Kud nestade tvoja ambicija? - Iscrpli smo je, Makse. Skoro celu.
Dugo me je i držala.
Sećaš se kad sam bio lepi momak,
sav u belom somotu sa reketom u ruci?
"Tenis, igra li neko? Bravo. Odigrajmo još jednu partiju."
Da, a pre toga, horist u "Princu studentu".
Priznajem, tad sam bio jedan srećni lezilebović.
Rečnik od 7 reči.
Čudno, sećam se kad je otac, još tad...
dolazio iza bine da mi pruži podršku.
Govorio mi je da izvučem najbolje iz toga.
"Izvuci najbolje, momčino.
Ja to nikad nisam uspeo, znaš, ali ti možeš, mali. Možeš, za obojicu."
Onda bih ga ja potapšao a on bi otišao.
Nikad ga nisam slušao.
Nikad nikoga nisam ni slušao, osim Brite.
Tad sam još i bio ambiciozan, kad sam se oženio Britom.
Tada sam još želeo da budem bolji nego što sam bio,
da budem glumac, pravi glumac.
Morao sam da naučim da pričam.
I da se krećem, da razmišljam.
Stalno sam morao iznova da se preispitujem.
Ono što mi se nije dopadalo rasuto je negde odavde do 1001 noći.
Svačega sam se lišavao... zabave, odmora, prijatelja, privatnosti,
i na tom nesigurnom putu, sve se trudeći da sve funkcioniše,
izgubio sam čak i Britu.
Biste li voleli da čujete moju životnu priču?
Tvoj otac je bio dobar glumac.
Hvala, Makse, ali i ti i ja dobro znamo da je umro kao vratar.
Vidi, voleo bih da svratiš večeras da pogledaš predstavu.
Nešto nije u redu?
U redu je, mada ni to više nije što je nekad bilo.
Ko je zakazao? - Svi smo, osim Brite, naravno.
Naravno.
Ona je uvek... sjajna.
Znaš šta me interesuje, Toni, mada se to mene, zapravo ne tiče?
Brita i ti ste se razveli, pre koliko? 2. godine?
I 4 meseca. - Dobro. A i dalje se volite, zar ne?
Pa? - Zašto se ponovo ne venčamo? - Da.
Suviše se volimo za tako nešto.
U redu. - Vidimo se kasnije, prijatelji.
A šta ćemo sa ovim Otelom?
Vidi ovako, za Otela ne računaj previše na mene, Makse.
Imam osećaj da to nije nešto što bih trebao da radim, ma koliko veliko bilo.
Razmisli još jednom. Pričaćemo kasnije. - U redu.
Najbolje bi bilo da i mi još malo razmislimo. - Zašto?
Zbog njega? Biće senzacionalan!
Za nekoga ko je ovoliko u ovom poslu, kao ti,
prosto je neverovatno koliko malo znaš o glumi.
Šta tu ima da se zna? To je talenat. Neko ga ima, neko nema.
Ne, ne. Kad neko to radi kao Toni, to je mnogo više.
Način na koji on svako veče postaje neko drugi,
kako se na nekoliko sati sasvim promeni.
Samo mi nemoj reći da to ne utiče na ceo njegov mentalni sklop.
Kunem se da nikad nisam video ovako nešto...
ja ovde iznesem sjajan predlog,
a svi se naroguše kao na zatvaranju Nju Hejvena.
Ne volim nevolje. - Dogovorićemo se.
Da, dobro. Dogovorićemo se.
Zdravo, Bile. - Makse.
Je l' tu Viktor? - Jeste. Tamo je.
Baš sam dobio kopije novih Britinih slika za nedeljno izdanje.
Fino, fino.
Čekaj samo da čuješ koju ćeš sledeću reklamnu kampanju da radiš,
pašćeš na teme. - Nešto novo?
Novo, staro. Reći ću ti sutra.
Izvinite, gdine Lasker.
Udaću se za najdivnijeg čoveka na svetu... za Martina!
Za mog slugu? - Kafa, gđice? - Hvala, Martine.
I kad se sve to desilo, Martine?
Gđica Kol mi je učinila čast...
da prihvati moju prosidbu 14-og maja, gdine.
15-og maja, pre tačno 2 nedelje... - Hvala. - Nema na čemu, gdine.
... predao sam vam poruku kojom vas obaveštavam da se ženim.
Nisi rekao da se ženiš mojoj devojkom.
Smatrao sam to neprikladnim, gdine.
Neprikladnim?!
Kakav drznik! - Ali šarmantan!
Mene to uopšte ne iznenađuje. Ipak je on gdinov gdin.
Od sad postaje gđin gdin.
Zbog toga neću plakati. Neću plakati!
Lepotice! - Šećeru! - Martine!
Ali, dragi moj, gdine, moje vreme je isteklo kad je sat otkucao.
Nadam se da sam ispunio sva vaša očekivanja.
Do viđenja. Do viđenja. - Do viđenja.
Majko!
Da nisam večeras malo preterao?
Makse, gde si, tražila sam te.
Dobro veče, gdine Lasker.
Svrati posle do moje kancelarije. - U redu.
Zdravo, Viktore, dušo.
Ti si, dušice. - Toni!
Moram da porazgovaram sa tobom. - Dobro, važi... samo malo kasnije.
Makse, ideš li na zabavu? - Ne, moraću da...
Još jednom.
Ma, neka čeznu, kažem ja. Šta kažeš? Kako je bilo?
Impresioniran sam.
Postoji par stvari o kojima želim da popričamo.
Vidi, vidi, ko je ovde... Šekspirov zastupnik!
Da?
Zdravo, Brita. - Bile... izvoli.
Ne smetam? - Ne, ako nećete dugo.
Zdravo, Gledis. Tvoje nove slike. - Odlično.
Bolje da ih pogledam ujutru. Toni i ja idemo... - Znam. Idem i ja.
Mogu li da se ogrebem za prevoz? - Naravno.
Hej, kakve su to glasine o nekoj novoj predstavi,
nešto za tebe i Tonija? - Predstava?
Po onome što sam čuo od Maksa, zvuči mi već kao gotova stvar,
pa sam... mislio sam da znaš.
Ne, ne znam.
Ako žele ja da im igram, nadam se da je komedija.
Zašto? Godinu dana već igraš komediju.
Znaš Tonija.
Kad radi nešto ovako veselo, zadovoljstvo je biti sa njim,
ali kad dobije neku od onih teških uloga...
Zvuči kao da samu sebe želiš da odgovoriš od ponovne udaje.
Misliš? Vidi, verili smo se dok smo radili Oskara Vajlda,
a razišli kad smo radili O'Nila.
Venčali smo se dok smo igrali Kaufmana i Harta, a razveli dok smo igrali Čehova.
Bi li me savetovao da opet prođem kroz sve to?
Bi li ti prihvatila moj savet?
Gdine Frend, prihvatite vi moj savet i nestanite odavde.
Mora da se obuče. - Naravno. Izvinjavam se. Sačekaću te. - Važi.
Čini mi se da sam pola života proveo...
pokušavajući da sprečim ljude da polude.
Pri tom ne uspevaš.
Spreman, dušo? - Uđi, draga.
Pretpostavljam da bi se malo žena popelo čak ovamo samo da te vidi.
Misliš? Iskreno da ti kažem, iznenadila bi se.
Vidi ovo! Prekrasno, predivno! - Iskreno, ponašate se kao u braku!
Kao da su vereni, što je mnogo bolje nego biti u braku.
Toni, pregledaj ovo večeras, molim te.
Probaću. Prvo moram malo da odem kod Gilberta.
I popričaj sa Britom. - Naravno!
Vidimo se. - Laku noć.
Doviđenjce! - Ćao!
O čemu da popričaš sa Britom?
O Otelu.
Dušo, opet to? - Pa, samo razmišljam.
A šta je sa odmorom, Toni?
Otići ću na odmor pre ovoga, ako ga uopšte budem radio.
Naravno, znam ja te tvoje odmore.
Bila sam sa tobom.
Stalno razmišljaš o datumima proba, jedva čekaš da se vratiš.
Razmišljaš o svojoj ulozi. Zabrinut si.
Budiš se i šetaš po celu noć, a po ceo bogovetni dan samo ćutiš.
Pri tom i nestaješ.
To su pravi košmari, a ne odmor.
U pravu si, tako je... Ali, šta onda?
Toni, ništa nije vredno toga.
Ova poslednja godina je bila predivna.
Bilo je trenutaka kad bih pomislila da vredi pokušati i da možemo zajedno.
Stvarno?- Ali, ako se opet upetljamo u Otela ili tako nešto... to će biti kraj.
Ali, zašto, dušo? - Znaš zašto?
Zato što ti ne možeš da zaboraviš svoj lik ni kad zavesa padne.
Nekad nisam, ali kasnije sam uspevao zahvaljujući sitnicama...
a ti si ta koja je tome doprinela. Nemoj to da zaboravljamo.
Kako sam doprinela? - Inspirisala si me, ili kako god to nazvala.
Pričaćemo o tome neki drugi put. Sad si umoran.
Dođi, idemo. Idemo na zabavu, idemo da se lepo provedemo...
da pričamo viceve ljudima... - Viceve.
Viceve. I da se lepo najedemo. Šta kažeš? Spreman?
Samo što nisam. - Da, za malo da zaboravim, ide i Bil.
Obećala sam mu da ćemo ga povesti. - U redu.
Vidi, dušo, ovaj... - Da?
Možeš li ti da odeš sa Bilom, a ja da dođem kasnije?
Zašto? - Pa, ne znam... Hoću malo da procunjam i razmislim o svemu.
Toni.
Samo ti idi, dušo, važi? Ja ću doći kasnije.
Dobro. Do viđenja, Toni. - Do viđenja, dušo, i pozdravi društvo.
Sutra imate matine, gdine. - Sutra matine...
Skoro da smo ostali bez tečnosti za ispiranje usta. Nabaviću malo.
U redu. - Istu marku?
Da. Izvanredno. - Laku noć, gdine Džon.
Laku noć.
Čuvajte se, moj gospodaru, ljubomore!
Tog zelenookog čudovišta.
Svu svoju nežnu ljubav oduvaću k nebu. Pu! Ode ona i nema je više.
Osveto crna, ustaj iz jazbine svoje!
Možda je ta otperjala zato što sam crn...
I što nisam, k'o salonski gizdavci, slatkorečiv.
Kakvo vam je pile Kaćiatore? - Otkud ja znam? Kafa?
Može.
Sve u redu? - Jeste.
Ako želite dobro vino, samo recite, ja sam gazda.
Ako ste za ćaskanje, u redu. Želite da plešete sa lepoticom,
videću šta mogu da učinim. - Ne, hvala. Uživam u samoći.
Govorite li italijanski? - Jako malo. Malo.
Uvek mi je drago da popričam sa novom mušterijom.
Hvala vam. - Uživajte.
Povedi računa o njemu, Pat.
Niste iz grada? - Zašto?
Ne znam.
Zvučite mi kao da ste iz Bostona. - Stvarno?
Bila sam u Bostonu. Zato sam pomislila.
Boston je prilično miran. - Tamo gde sam ja bila, nije.
A to je? - Tu i tamo.
Tamo sam imala jako dobar posao. Ja sam maserka. - Ma šta kažeš?!
Nego šta! Ne veruješ? Mogu da ti pokažem diplomu.
Završila sam kurs. - Za maserku? - Naravno.
Bila sam i na Zapadnoj obali. - U Kaliforniji?
Nego šta. Dijego, Pedro, Los Anđeles... svuda,
ali sam se, ovaj, pre mesec dana vratila na Istok.
Ovde ti se više dopada?
Kad steknem par veza više će mi se dopadati.
Možda probam sa manekenstvom.
Za to ti treba par veza. - Sasvim si u pravu.
Hoćeš da ti kažem kako se zovem? - Što da ne?
Pat.
Pat Krol.
Kad možemo svojim ta nežna bića zvati, a prohteve njine nikada!
Pre bih prist'o da budem žabac i da u pari podruma donjih bitišem...
nego da imam kutak na biću voljenom...
Meni nešto kažete? - Ne.
Učinilo mi se da ste nešto rekli. - Da, da, jesam, ali ništa bitno.
Da ti kažem nešto? - Šta?
Sladak si.
Smena mi se završava za 45'
Mogli bismo... jedno drugom da se izjadamo, ako želiš.
Naravno.
Otvoreno je!
Nisam mogao da te nađem. Lutao sam sve u krug.
Već sam se pitala...
Treba li ti pomoć? - Ne, ne, hvala.
Može li kafa? - Odlično.
Možda bi pivo? - Samo kafu.
Sedi!
Volim da upoznajem nove ljude.
Ti mi se baš sviđaš, znaš? - Sad znam.
Nećeš mi reći da se i ja tebi sviđam? - Kasnije.
Baš ti hvala.
Hoćeš mi reći svoje ime?
Hoću, čim ga saznam.
Pusti sad to! - Šta?
Celog života govorim naučeno.
Ja, takođe.
Šta je smešno? - Neka moja interna šala.
Hajde, reci mi svoje ime. - Koje?
Pravo ime, ono pod kojim si rođen.
Mislim, valjda si dobio neko ime kad si se rodio.
To mi nije pravo ime. - A koje jeste?
Ne znam! - U redu, smiri se. Ne moraš da mi kažeš.
Vidi, kad bih znao ko sam, niko ne bi bio srećniji od mene, shvataš?
Većina ljudi zna ko je, ili bar misli da zna, što mu dođe isto.
Blago njima.
Hoćeš da znaš kako se zovem? Martin.
Hvala. - Kao i Ernest i Pol, i Hamlet i Džo, i možda... Otelo.
Da, ja sam i Francuz i Rus, i Englez i Norvežanin.
I ja sam mešanka.
U redu, dušo, ali da li si bogata i siromašna, i hrabra i kukavica,
i zaljubljena i ne, i verna i ljubomorna? Jesi li?
Jesam li se ja to spetljala sa nekim ćaknutim?
Bludni vetar, što ljubi sve na šta naleti, stišao se u pećinama Zemlje...
da slušao to ne bi.
Šta si počinila!? Bestidna! Kurvo!
Šta je s tobom, prijatelju?
Nepravdu mi činiš, Neba mi!
Šta?
Ništa. Samo sam rekla, "Šta je s tobom, prijatelju?"
Pričao si čudno, skoro kao da si bio neko drugi. - I jesam.
Jesi li sad dobro? - Naravno.
Nemoj više tako da pričaš.
U redu.
U stvari... nemoj uopšte da pričaš.
U redu.
Zašto Maks ne bi voleo da ti igraš?
Njegovo je samo da hoda napred, nazad kao otac u porodilištu.
A šta bi ti da radi? Da igra Jaga?
Samo ne volim da vidim da te neko na nešto prisiljava.
A možda ti nisi sigurna da mogu da odigram Otela.
Toni...
Možda ne verujem u sebe, ali očekujem da drugi veruju.
Ima li to smisla? - Naravno da ima.
Zašto to? - Onako.
Hvala ti, dušo.
Bićeš sjajna Dezdemona, znaš li to?
Čudno. Niko nije našao za shodno ni da me pita da li želim tu ulogu...
ni ti, ni bilo ko drugi.
Ali, Brita... - U redu. U redu je, dušo, navikla sam na to.
Ja... na šta si se navikla? - Da jurim za tobom, dok laješ na mesečinu.
Ako uđeš u sve to, to znači mukotrpan rad na mom blesavom naglasku.
Savladaćeš ti to, siguran sam.
Prevod, molim. - A ne.
Znao sam. - Normalno.
Šta je sad? - Ništa. Nešto mi se pričinilo.
Znaš, negde u budućnosti već vidim sve gotovo.
Mogu da vidim celu neverovatnu produkciju...
Premijeru, pohvale.
Lep je osećaj uraditi nešto vredno...
A onda pomislim na sve ono što se mora uraditi do tad...
Užasavajuća pomisao na prvu probu.
Glumci nervozni i uplašeni... - Iako sam ja ljude ubij'o u ratu...
Tvoje unutrašnje ja ti govori da svakog trenutka...
činiš veliku grešku nastavljajući sa probama,
znajući sve vreme da si zarobljen, ali da je prekasno da se predomisliš.
Bolje što nisi.
Ne, ne. - Da, Toni, dobro je.
Pokušavaš da tuđe reči postanu tvoje, tuđe misli tvoje...
ti remek-delo...
Svaki put iznova.
Ti remek- delo prirode...
Goniš sopstvenu maštu u ludilo.
Ulaziš u lik...
ljubomoran je, i ti pokušavaš da je pronađeš u sebi.
Kako je to, stvarno biti ljubomoran?
Pokušavaš da se setiš ljubomornih trenutaka iz svoje prošlosti.
Ljubomora.
Pronađi je, zadrži je, živi ljubomoru!
I svi oni sati brige samo zbog cipela...
rekvizita...
i šminke...
i veličine kostima.
Izvanredno. Stvarno!
A onda kostimirane probe...
ohrabrujući trenuci kada izgleda da sve ide kako treba...
Al' on je brbljao...
Pazi!
I neizbežni trenuci kad nešto krene po zlu...
Živci, svađe, izmene...
I tako do kasno u noć.
Pilule koje te drže budnim, i pilule koje te uspavljuju.
Uloga počinje da ti se uvlači u život i borba počinje...
mašta protiv stvarnosti.
Razdvojiti ih... to je pravi zadatak za tebe.
A onda, iznenada... premijera!
I pogledaš publiku, to grozno čudovište sa hiljadu glava.
Kao da si u transu, jedva svestan zavese koja samo što se nije digla.
Zauzmite mesta, molim.
I, nekako, sledeće što znaš... predstava je pri kraju.
Poslednja scena samo što nije počela.
Ali, ti znaš da si na pozornici... u pozorištu... pred publikom...
I iznenada... iznenada te trgne zvuk sopstvenog glasa...
Al' ipak joj neću krv liti,
Nit' ću joj seći kožu, belju no sneg i glatku kao alabaster nadgrobni,
Umreti mora, da i druge ne vara.
Očajnički pokušavaš da nastaviš.
Sada se u tebi 2 čoveka bore za prevlast.
Ti... i Otelo.
Ugasi svetlo,
pa svetlost ugasi.
Kad utulim tebe, ti bakljo plahovita,
ja tvoje svetlo mogu da obnovim ako se pokajem.
Ali kad tvoju svetlost ugasim jednom,
ti remek-delo prirode,
ne znam gde je ta prometejska vatra što bi tvoju svetlost mogla da mi vrati.
Moram da plačem...
al' svirepe su te suze, Božanska je to tuga uništava ono što voli.
Budi se.
Ko je to?
Otelo? - Da, ja sam to, Dezdemona.
Hoćeš li da legneš, mužu moj?
Jesi li se pomolila Bogu noćas, Dezdemonice?
Jesam, mužu moj.
Ako se prisetiš nekog greha svog, još nepomirenog s milošću Neba,
odmah se pomoli.
Jao, mužu moj, šta hoćeš time da kažeš?
Hajd', uradi to, al' brzo. Šetkaću dotle.
Ne bih hteo da tvoj nespreman duh ubijem.
Sačuvaj Bože! Neću dušu da ti ubijam.
Ti o ubistvu govoriš!? - Da.
Oh, zašto tako grizeš donju usnu? Krvava ti strast neka ceo kostur trese.
Jeste li dobro, gdine Frend? - Trema zbog premijere.
Slušaj, ako me budu tražili gdin Donlan ili gdin Lakser...
reci im da sam u baru preko puta. - I oni su bili tamo do drugog čina.
Nadam se da na mene nisu upereni. - Ćuti i miruj!
Pa, dobro. Šta je, u stvari?
Ona maramica, koj' sam toliko voleo ja i poklonio tebi Kasiju si dala.
Nisam, tako mi života i duše! Pozovi njega i pitaj ga sam.
Dušice slatka, čuvaj se, čuvaj se krivokletstva...
jer ti si na svojoj samrtnoj postelji! - Da, al' ne zato da već sad umrem. Baš sad.
Zato se ispovedi i greha se reši svog jer i poricanje tvoje pod zakletvom,
sad ne može da razbije il' priguši duboko uverenje moje...
pod kojim stenjem. Ti moraš umreti.
Nek' mi se onda Bog smiluje! - Amin, kažem! i ti mi se smiluj!
Nikada ti u životu ja nažao ništa nisam učinila, i nikad Kasija volela,
osim ljubavlju koju Nebo dopušta,
i nikada mu nisam neki spomen dala.
O, neba mi, u ruci sam mu video maramicu svoju!
O, ti krivokletnice, srce mi u kamen stanac pretvaraš,
a mene teraš da svoju svrhu nazovem ubistvom,
mada sam smatr'o da te prinosim na žrtvu. Video sam tu maramicu.
Onda ju je on našao negde, jer ja mu je nisam dala.
Pozovi ga i nek'prizna istinu. Priznao je već. - Šta je priznao, mužu moj?
Da je tebe on imao. - Mene imao!? Nezakonito?
Da! - On to ne može reći.
I ne može, jer usta su mu zapuštena.
Čestiti Jago već se za to postarao.
O, to sam ja predosećala! Šta, je li on mrtav?
Da mu je svaka vlas na glavi bila jedan život,
sve bi ih glad osvete moje goleme, u slast progutala!
O, kakav jad! On mučki izigran, a ja unesrećena!
Uh, kurvo! Zar ti preda mnom kukaš za njim!?
Ah, oteraj me od sebe, mužu moj, al' nemoj da me ubiješ! Bludnice, padni!
Ubij me sutra, noćas me pusti da živim.
Neću, ali ako se opireš... - Samo još pola sata!
Kad ja jednom počnem, prekida nema.
Samo još jednu molitvu da očitam! - Suviše je kasno.
Gospodaru!
Dobri moj gospodaru!
Gospodaru! Gospodaru!
Gospodaru...
Gospodaru!
Kakva je to vika?
Gospodaru dobri, govoriti s vama moram.
Još malo pa je gotovo, gdine Lasker. - Pa?
Rekli ste mi da vam javim kad počne poslednja scena.
Da, naravno. Hvala.
Poslednja scena.
Koje predstave? - Naše predstave.
To je dobro. - U njoj je ubistvo.
Ma šta kažeš?!
Ko koga? - Šta?
Ko koga ubija? - Toni. Toni ubija devojku.
Ubija je smrtonosnim... poljupcem.
Smešno. Neverovatno.
Večeras, on ubija devojku.
Sutra će, verovatno kritika ubiti njega.
A, ne! Ne!
Kako ste do one maramice došli, Kasio, koja je mojoj ženi pripadala?
U svojoj sobi našao sam je, a on je sad baš priznao i sam...
da ju je tamo lično spustio sa posebnom svrhom,
pa se desilo kako je baš i hteo.
Vaj, budale!
Budale! O, budale!
Napustićete ovu odaju i poći sa nama,
lišeni ste vlasti i upravljanja,
a zapovedništvo nad Kiprom preuzeće Kasio.
Vi zatvoreni kao zarobljenik da ostanete imate,
dok senat u Mlecima ne sazna prirodu prestupa vašeg.
Hajde, vodite ga.
Polako. Pre no što odete, reč-dve.
Državi ja sam, senat ovo zna, učinio po koju uslugu.
Tol'ko o tome.
Kada budete pismima svojim obavestili o kobnim ovim događajima,
molim vas da o meni govorite onako kakav jesam,
niti što uznosite, nit' bilo što iz mržnje omalovaž'te,
već govorite o biću...
koje razumno da voli umelo nije, al' je volelo i odveć istinski.
O biću kojim ljubomora bi samo s mukom teškom ovladala,
al' kada je nad njim uzela vlast, do krajnje mu je mere smutila duh.
O biću čija ruka, k'o Indijanac priprost,
bacila je biser daleko dragoceniji no celo pleme njegovo.
O biću čije su oči pripitomljene, mada na suzno nesvikle mekuštvo,
bujicom teške suze ronile, guste k'o melem-smola sa drveća u Arabiji.
To napišite. Dodajte tome da sam u Alepu,
kad sam jednom nekog opakog Turčina u turbanu video...
gde Mlečanina jednoga batina i mletačkoj se ruga državi,
za gušu toga obrezanog psa šcepao,
pa ga upokojio evo ovako.
Da krvava li konca!
Sve što ljudska izrazi reč, unakazi se sve.
Ja te poljubih pre no što te ubih...
Drugoga puta osim ovog nema, da, zadajući samom sebi smrt,
svom Bogu dušu dam na poljupcu.
Ovoga sam se bojao, iako mišljah da nema mač.
Jer on je bio veliki srcem.
Ti, psu spartanski,
suroviji od ropca samrtnog, bezdušniji no mora ili glad,
pogledaj ovaj tovar tragični na tome odru.
To je tvoje delo!
Taj prizor truje vid. Zaklonite ga.
A ja iz ovih stopa odlazim na brod...
o ovom teškom činu vest odneću teškoga srca mletačkome veću.
Bravo!
Bravo, Toni!
Bravo!
Dobro je momci. - U redu, pali svetlo.
To je to.
To je to, momci.
Hvala!
Bio si sjajan, Toni.
Čestitam, dragi.
Savršeno odigrano. - Stvarno, bez greške.
Toni, ovo ti je najbolja uloga u životu.
Zaboga, Toni! Prestani da šetaš i opusti se malo.
Toni, da nikad ništa drugo nisi odigrao...
Dragi moj, ovo je... brilijantno.
Ovo je vrhunac tvoje karijere. - Nadam se da je tako.
De, de, Toni, ne želim da te Doli uzurpira celo veče.
Čestitam. - Hvala.
Hvala tebi.
Jesi li dobro, dušo?
To me pitaš svakih 6 minuta! - Zato što brinem svakih 6 minuta.
Izvoli.
Ne zaslužujem te, Brita. - Možda me zato i nemaš.
Iako na svetu nema mnogo pravde, malčice je ipak ima.
Ako briznem u plač, da znaš da si ti kriva.
Šta je bilo?
Ništa.
Brita, ako mi ne pomogneš sa onim holivudskim kontingentom...
Naravno. Dolazim, Bile...
Dobro sam. Samo idi.
Sakrijmo ljubav našu!
Kažem vam, to je bilo kao ona pobuna 1820.
Jeste li bili tamo? - Ja sam je podigao!
Vodi me kući, Brita. Molim te, vodi me kući.
TREĆI MESEC ENTONI DŽON KAO OTELO
Dušo! - Srećan rođendan, stara moja.
Ja... Oh, Toni, Toni...
Hvala ti za ovo. - Nije to ništa. Koštalo me tronedeljne plate.
I vredi svaku paru, hvala ti.
Pogledaj me. Izgledam kao Božićna jelka.
Vidi. Ovo je od Maksa. - Divno.
Od Viktora. - Vidi, vidi.
A vidi ovo, od Mejna i Daglasa. - Nikad ništa bolje nisam video.
A pogledaj ovo... medaljon od Bila. Zar nije sladak?
Da, da...
Tvoj mi je omiljen, Toni. Hoćeš da idemo na zabavu...
Slušaj, dušo, malo kasnim. Mogu li? Bolje požuri.
Da, u pravu si. Najbolje da požurim.
Hvala. Hvala ti još jednom.
"Otelo" po 200. put
Dvesta najsrdačnijih hvala...
za dvesta uzbudljivih večeri u pozorištu Maks Lasker
To je lukavstvo tvoje da me od moje molbe odvratiš.
Molim te, mili, pozovi Kasija natrag.
Donesi mi tu maramicu, duh mi sluti zlo.
Hajde, de, nemoj tako, ljubavi. Podobnijeg čoveka nikad nećeš naći.
Rubac! - Molim te, o Kasiju mi govori. - Maramica!
O čoveku što je sve vreme svu svoju sreću na tvojoj ljubavi zasnivao,
opasnosti delio sa tobom... - Maramica!
Zaista, njega baš na pravdi. Uh, sto mu muka!...
Iza bine dolazi neka buka, trapave budale.
Sledeći put kad se to desi, razbiću mu glavu o podupirač.
Toni, nije hteo. - Baš me briga je li hteo ili ne.
U redu, Toni. U redu.
Ako se nekom ovo ne sviđa, ako se tebi ne sviđa...
samo reci otvoreno, u tome je stvar.
Ja samo pokušavam da pronađem način da svi budemo srećni.
U redu, gdine Džon. - Ne petljaj, čoveče.
Spremni ste, gdine Džon.
Plemeniti gospodaru, da sam ja svojoj ženi maramicu dao...
Entoni Džon kao Otelo, večeras 300. predstava
Pozovi ga i nek' prizna istinu.
Priznao je već. - Šta je priznao, mužu moj?
Da je tebe on imao. - Mene imao!? Nezakonito?
Da! - On to ne može reći.
I ne može, jer usta su mu zapuštena.
Čestiti Jago već se za to postarao.
O, to sam ja predosećala! Šta, je li on mrtav?
Da mu je svaka vlas na glavi bila jedan život,
sve bi ih glad osvete moje goleme, u slast progutala!
O, kakav jad! On mučki izigran, a ja unesrećena!
Uh, kurvo! - Toni!
Zar ti preda mnom kukaš za njim!?
Ah, oteraj me od sebe, mužu moj, al' nemoj da me ubiješ!
Da, oteraću te, padni... Bludnice, padni!
Ubij me sutra, noćas me pusti da živim.
Neću, ali ako se opireš...- Toni...
Samo još pola sata! - Dole.
Toni... Toni, molim te.
Kad ja jednom počnem, prekida nema.
Samo još jednu molitvu da očitam! - Suviše je kasno.
Molim te, Toni. Toni... Toni...
Toni, molim te, boli me. - Šta se dešava? Šta mu je?
Gdine Džon... gdine Džon, polako, molim vas.
Šta radi?
Gdine Džon! - Molim vas, zaustavite ga.
Uradite nešto. - Ti si na redu, kucaj, ako Boga znaš!
Gospodaru!
Gospodaru dobri, govoriti s vama moram.
Nema... Nema opravdanja!
Dobro veče, doktore. - Dobro veče, momci.
Možete li da je ostavite na miru nekoliko minuta, gdine Džon?
Ti se ne mešaj u ovo! Upozoravam te. Ko je?
U čemu je problem? - U čemu je...
Zdravo, Toni.
Ko je tebe pozvao? - Ja.
Za Boga miloga, ovde svako sebi daje za pravo...
Nije to ništa, doktore, samo mala nezgoda.
Moju krhku glavnu gumicu, čovek više ne može ni da poljubi...
da joj ne pozovu doktora.
Da vidimo... - Bojim se da smo se malo zaigrali.
Tačno na vrhuncu scene! Savet! Smer! Drekni nešto!
Izvini, Toni. Žao mi je. - Šta misliš, kome igramo, gluvonemoj publici?
Toni, zaveži!
Brita... izvini.
Toni... - Izvini, dušo.
Znaš da bih radije umro nego da tebe povredim. Znaš to, je l' da?
Da, znam. Znam.
Sve ti je oprošteno, Toni. Sve ti je oprošteno.
Nežno.
Kakv posao, pobogu. Kakav posao!
Druga godina "Otela" sa Entoni Džonom
Zatvori oči, Toni. - Molim?
Stiže iznenađenje. Zatvori oči.
U redu, otvori.
Vidi...
Sviđa li ti se?
Baš sam iznenađen.
Hvala.
Nikad ne bih... - Prestani, Toni.
Šta? - Da me ismevaš!
Nisam valjda? - Hajde da je probamo.
Izvini. - U redu je. Sve je u redu.
Voleo bih da sam dostojan ovog slavlje.
Umoran sam. Ne znam šta mi je.
U stvari, znam šta je sa mnom. Izvini, Brita. Prelepa torta.
Predivna ideja. Uradila si predivnu stvar.
Ne preteruj, važi?
Je l' moram i sebe da pojedem? - To ne bi bilo ništa novo, zar ne?
Kritika moj duh slomiti ne može, i tako dalje, i tako dalje.
Ovo je od Anrija. - Koje?
Torta.
Ovde je baš mirno, zar ne?
Za sad.
Sentimentalno, na neki način.
Sentimentalan sam kao i onaj drugi momak.
Uzgred, šta bi sa njim? - Sa kim?
Sa drugim momkom. - Ne znam.
Dobar je on kao ataše za štampu, ali ne misliš li... - Toni!
Šta? - Menjaj temu.
Zašto? - Zato što mi se ova ne sviđa, i zato što je ovo moja zabava.
Hoćeš li se udati za njega? - Neću.
Voliš li ga? - Ne. - Voliš li nekoga? - Ne.
Ne? - Toni, pusti me na miru!
Nisi pojela tortu. - Ne jede mi se.
Ne možeš da sipaš tortu... a da je ne pojedeš.
Budalo, jedna...
Toni...
Nova tema? - Odlično.
Šta bi volela sledeće da radiš?
Misliš na komad? - Da.
Maks kaže da ćemo i sledeću godinu ovo igrati.
Ali, bez mene.
Stvarno? - Stvarno.
Umorio si se? - Ne. Smučilo mi se.
Smučilo.
Možda je onda najbolje da prestaneš. - Da, možda.
Ali, znaš... - Šta?
Ne znam šta je gore, sa ulogom ili bez nje!
Bez uloge sam usamljen. Loše se osećam.
Ne volim sebe. - Ne govori tako.
Ali, istina je.
Jedini odgovor si bila ti. - Toni...
A sa tobom, samo neuspeh.
Za to nisi samo ti kriv. - Samo ja!
A ko je za ovo kriv?
Kriv? - Oboje smo odgovorni i za sve lepo i za sve ružno među nama.
Nije valjda da stvarno veruješ u to?
Ne.
Uglavnom sam kriv ja. - Jesi. - Uvek? - Uglavnom.
Onda, pretpostavljam da ne želiš ponovo da se udaš za mene?
Ne, ne želim dragi. - Zašto?
Zato što, ako ti nešto prvi put nije uspelo,
ne pokušavaj ponovo. Tako to ide, zar ne?
Ne.
Brita...
ti si mi jedini prijatelj.
Pomozi mi.
Samo reci... Bilo šta, Toni, samo nemoj da se ponovo venčavamo.
Zaljubila si se u tog tipa, zar ne? - Ne budi blesav, Bil je...
Ne zovi ga tako! - Tako se zove.
Baš me briga. - Toni... - Skloni se!
Je l' nežan?
Je l' šarmantan?
Da li priča lepo?
Da li piše lepe priče o tebi? Da li dobro pleše? Ja ne.
Sećaš se? Sećaš?
Ume li da sluša? Je li saosećajan?
Šta još ume? Je li... - Prestani! Prestani, Toni!
Hoćeš da odem? - Da. U redu, idem. - Stani, Toni, slušaj...
Ne želim da vidim ni njega, ni njegovu glupu, zaljubljenu facu u pozorištu.
Reci mu ti, da mu ja ne bih rekao. - Toni...
Nalazi se s njim gde god hoćeš.
Nalazite se ovde, ili kod njega ili na jezercetu u Central Parku!
Odlazi, Toni! Odlazi! Odmah!
Ne.
Nemoj da povrediš Britu.
Umreti mora, da i druge ne vara.
Ne... Gubi se! Nestani! Nestani.
Znaš da bih radije umro nego da tebe povredim.
Oprezno. Gubiš kontrolu. Idi kući.
"Odlazi", rekla je. "Odlazi odmah". Pronađi je. Brita! Brita!
Ne...
Ko je? - Ja!
Koji ja? - Otvori!
Ko je? - Ja! Ja!
Zdravo, Pat. Iznenađena što me vidiš? - Još kako!
Baš imaš petlju. - Da.
Probudio si me. - Izvini.
Šta, bre, misliš, ko sam ja?
Izgledaš drugačije.
Stvarno? - Otkud ti u sred noći?
Morao sam da te vidim. Važno je.
Gde si bio u poslednje vreme, nije te bilo? - Nisam bio tu.
Bio si van grada? - Da.
Pa ni razglednicu da mi pošalješ?
Mogao si bar razglednicu da mi pošalješ.
Nije bilo.
Gde? - Tamo gde sam bio.
Gde?
Venecija... u Veneciji.
Je l' ti drago što me vidiš? - Naravno da jeste.
Uvek mi je drago. - Hvala.
Ako ništa, bar uvek govorim istinu.
Možda zato nemam stalnu vezu.
Mada, ne verujem da ti loše ide. - Kako to misliš?
Koliko tipova imaš, Pat? - Nekoliko.
Koliko?
Ne znam šta podrazumevaš pod "tipovima"? - Ovakve, kao ja.
Nijednog kao ti.
Imaš li nekog atašea za štampu? - Kakve su to gluposti?
Nekoga po imenu Bil? - Ne.
Bil.
Kafa je gotova.
Iako si me probudio, drago mi je što si svratio.
Zašto? - Ne znam.
U poslednje vreme stalno se nešto plašim.
Recimo, juče je Vito u svojoj kafani ispustio poslužavnik pun čaša.
Odskočila sam bar 3 m. - Potreban ti je odmor.
Nije to, samo... Ne znam.
Kao da se sve vreme plašim da će me zgaziti kamion, ili tako nešto.
Ili da ću pojesti pokvarenu ostrigu pa ću morati u bolnicu na ispumpavanje.
Šta ti misliš o tome? - Molim?
Možda to ima veze sa tim što sam sama?
Možda se preselim kod Emili. Znaš je, Emili?
Ne. - Kasirku? - Ne.
Hoćeš da ugasiš svetlo?
Ugasi svetlo,
pa svetlost ugasi.
Kad utulim tebe, ti bakljo plahovita,
ja tvoje svetlo mogu da obnovim ako se pokajem. - Šta?
Ali kad tvoju svetlost ugasim jednom, ti remek-delo prirode,
ne znam gde je ta prometejska vatra što bi tvoju svetlost mogla da mi vrati.
Vidi, mislim da je najbolje da odeš.
Jesi li se skoro videla sa Bilom?
S kim?
Da mu je svaka vlas na glavi bila jedan život,
sve bi ih glad osvete moje goleme, u slast progutala!
Sigurno si pijan. - ... izigran, a ja unesrećena!
Uh, kurvo! Zar ti preda mnom kukaš za njim!?
Slušaj, najbolje bilo da odeš. - ... al' nemoj da me ubiješ!
Bludnice, padni! - Šta ti je?
Ubij me sutra, noćas me pusti da živim.
Neću, ali ako se opireš...
Gospodaru!
Da. Ovo je Emilija!
Samo da zavese navučem.
Kakva vika! Gospodaru!
Gde si?
Toni?
Da li je neko dirao telo? - Ni za koje pare!
Mogu li sad ja? - Samo još jedan snimak, doco.
Zašto ste došli u njen stan?
Zvali su me iz kafea i kom je radila.
Kako se zove kafe? - Valensija.
Možete li da ponovite, molim vas?
Neko italijansko mesto... nemam pojma.
Ma, dajte... sigurno znate ime tog kafea.
Maltretiraju me, Džo.
U redu, kako se zove kafe?
Ne razlikuje dupe i oko.
Rekao sam mu, obrati se mojoj mračnoj komori, dobro se sećam ekspozicije.
Znaš šta je on? Jedan tupan, najobičniji tupan. - To ti kažem.
Šta je sa onim Skofildom, sećaš se, visok momak, nije pušio?
Ne znam. Nešto su pominjali Dalas. - Da. Imao je tamo neku curu.
Zdravo, Ale. - Jedva sam pronašao gde ste, ne zezam.
Malo si zakasnio. - Onaj dežurni, ubiću ga.
Pogledaj koju mi je adresu dao! - Nema opravdanja!
Sledeći put ga zamoli sa šlagom.
Šta se dešava? - Izvoli. - Hvala.
Šta misliš, imam li vremena za šolju kafe?
Ko je doktor? - Stofer. - Možeš natenane da ručaš.
Rej Boner je uzeo slučaj. On ga je i dovukao.
Šta sam vam rekao?
Može, Rej? - 5', i to je sve.
Izbliza, Bani. Kirk hoće da se vidi glava.
U redu, da počnemo. Sve ću vam polako reći da ne bi' pričao 2 puta.
Nemam vremena. Spremni?
Pat Krol, ovde stanuje, oko 30 godina, kad smo stigli već je bila mrtva.
Kad već nagađaš, Reje, 20 i koliko?
U redu. 26. - Dobar momak.
Kad smo stigli već je bila mrtva.
Očigledno udavljena između ponoći i 5 ujutro.
Nije opljačkana, nema alkohola.
Radila kao konobarica u kafeu Venecija. Potražite adresu.
Lepa? - Teško je sad reći. Pretpostavljam.
Zgodna konobarica. - Imamo nekoliko važnih tragova. Toliko za sad.
Pokušaćemo oko 17:00 da izdamo zvanično saopštenje.
Imate li vi nešto, doco? Pa, ovaj, ovo je... neobičan slučaj.
Vrat i grlo bez modrica.
Dušnik, grkljan i disajni putevi nedirnuti.
Jedva primetni tragovi stiska iznad i ispod usne ukazuju...
na neobičan slučaj zločina iz strasti.
Neobičan. - Ludilo!
Samo nemojte da pravite cirkus. - Možemo da pogledamo, Reje?
U redu, ali na brzinu.
Doco, dođite ovamo. - Da?
Želite li da vas lepo citiram u novinama? - Kako to mislite?
Poljubac smrti. - Molim?
"Moguće je da je ova mlada žena", rekao je sudski veštak Roland F. Stofer,
"žrtva poljupca smrti".
Pa, ne, ne... ne znam.
To bi vas učinilo rečitim čovekom i živopisnim karakterom.
Onda, ovaj... - Zar ne želite da budete živopisan karakter?
Pa... U redu.
Poljubac smrti. - Odlično.
Prestani! Prestani! Molim te, prestani!
Dobro jutro.
Nekom momku se pokvarila sirena, šta da se radi?
Jeste li za par jaja? Šta je bilo? Maca vam pojela jezik?
Molim? - Jaja?
Ne. Ne, hvala. - Rekla je da odmah silazi.
Hvala. - Ako uskoro ne poprave tu sirenu, provrištaću.
Toni?
Dobro jutro. - Dobro jutro.
Grozno si spavao?
Da, hvala, a ti? - Prilično grozno, hvala.
Toni, Toni, sanjala sam... užasan san.
Je li bar moja uloga bila dobra?
Divno je ponovo biti budan. - Da. Jeste.
Koliko god grozni bili sati na javi sa njima bar možeš da se boriš.
Sa onim drugim, sasvim si... - Bespomoćan. - Tako je.
Šta je sad? - Ništa.
Smeta ti ova buka? - Obožavam je.
Radosti velegrada.
Hvala ti.
Izvoli. - Danas nisu ni za šta.
Jeste li primetili kako se u poslednje vreme ništa ne dešava? - Ne, nisam.
Ja jesam. Jesam. - Ne morate da ponavljate.
Uvek se slažem. Tako uštedim puno vremena.
Vidimo se večeras.
Stani malo.
Budi drug pa ostani još malo.
Bojim se da nema šanse.
Izvini. U svakom slučaju moram da odem do kuće. - Zašto?
Ako baš moraš da znaš i ja moram da ti kažem...
moram da se obrijem.
I hvala ti na korišćenju... šta god to bilo.
Vidimo se večeras.
Da li želite da vidite gdina Kulija? - Kuli?
Da. Ala Kulija... hoćeš da ga vidiš? - Ale!
Gde si, čoveče? - Zdravo. Izvoli, uđi.
Opusti se malo, dušo. - Sa zadovoljstvom.
Otkud ti ovde? - Znaš me, brza kinta. Imam jedan predlog za tebe.
Da čujem.
Prvo, da te pitam,
jesi li zainteresovan da se malo više piše o tvom "Otelu"?
Odgovor je, da. - Sledeća stvar,
vredi više ako se piše van pozorišne stranice, je l' tako? - Tako je.
Naslovna stranica je najbolja, a?
Vidi, ako je ovo neka tvoja šala, nemam vremena za to.
Već vidim kako ti jezik visi, ortak. Do zemlje.
Vidi, ovako, dobio sam zadatak, rutinsko ubistvo.
Devojka... konobarica ili tako nešto, zadavljena.
Saslušali smo saopštenje i tu nešto nije u redu, smrdi.
Ta saopštenja ne valjaju ako u njima nešto smrdi.
Onda je medicinski islednik... Stofer, znaš ga? - Ne.
Dr Roland F. Stofer, dileja.
Nešto je natuknuo, i je sam uhvatio smisao.
A to je?
Kao što je rekao, devojka bi mogla biti žrtva poljupca smrti.
Tako je rekao? - Tako je rekao.
Izuzetno rečit čovek, živopisan karakter.
Daleko sam ispred tebe. - Ispitaćeš to?
Ja? Da, obožavam prostor u novinama, ali kad je nešto ovako veliko...
moram da razgovaram sa Tonijem Džonom. - Zašto?
On je važan za dostojanstvo. - Ovde se i radi o dostojanstvu.
Zavisi sa koje mu strane priđeš. - Sa dostojanstvene, naravno.
Doktor Roland F. Stofer, policijski medicinski islednik,
kaže da je atraktivna, mlada konobarica...
bila žrtva nečega što je sam nazvao "poljupcem smrti".
Zločin je uporedio sa ubistvom Dezdemone...
u trenutnoj brodvejskoj postavci "Otela".
To ti nije dostojanstveno?
U redu je.
Koliko vredi? Samo nemoj da mi kažeš, 2. karte.
Daj mi neku kintu pa ću sam da kupim karte.
Reci sam.
U redu. Uz malu pomoć, mogao bih 9 ili 10 dana da te držim kao udarnu vest.
Daćeš mi 100 $ za svaki dan koji osvaneš u novinama...
i to će trajati dok ti ne proceniš da treba prekinuti. Pošteno? - Pošteno.
Ako poginem zbog ovoga... - Ako pogineš ode mi lova, zato, čuvaj se.
Moram da krenem. Mogu li da pogledam tvoje fotke?
Da, naravno.
Toni... - Tražio sam te u kancelariji.
Izvini, ovi prokleti sinusi me danas ubiše i...
Jesi li video ovo?
Jesam. - Zašto mi onda nisi pokazao?
Toni, Toni, molim te... - Zašto nisi?
Bile, molim te...
zbog ovoga izgledam kao budala.
Zar ne možeš ništa da učiniš da ove novine...
Nisam ja vlasnik novina, Toni.
Imaš li ti nekakave veze sa tim?
Pa, ne baš. - Kako to misliš, "ne, baš"?
Nije bila moja ideja ali sam se ja složio. - Shvatam.
Šta to pokušavate da mi uradite?
Ništa, Toni. Od komarca praviš magarca.
Huljo jedna! - Stani malo.
Huljo pokvarena! Gotov si! Lično ću se pobrinuti!
U redu, što se mene tiče. - Prekinućeš ovo li ću ja...
Šta ćeš? - Samo završi! Završi sa tim!
Stani malo. Dođi ovamo.
Hajde, Toni.
Ti...
Toni!
Toni, ako boga znaš...
Toni! Toni.
... Bila jedan život, ... u... slast...
Kad ja jednom počnem, prekida nema. - Toni!
Gubi se odavde!
Gubi se odavde... - To je bio san.
Manijače! - Samo ružan san. I ti si deo ružnog sna.
Uđite.
Samo trenutak.
Izvolite, gdine? - Ja sam prijatelj Ala Kulija.
Da.
Ja sam ataše za štampu Maksa Laskera, pozorišnog producenta.
Da, čuo sam za njega. Sedite.
Bil Frend, tako se zovem. - I za vas sam čuo.
Ako želite da igram u nekoj vašoj predstavi, trenutno sam zauzet.
Ne... samo mislim da imam nešto o ubistvu Pat Krol.
Kako to mislite... nešto?
Mislim da možda znam koga tražite... ili bar imam neki predosećaj.
Malo ste zakasnili. To je gotovo.
Stvarno? - Danas posle ručka smo rešili slučaj.
Dobro, a ko? Ko? Je l' možete da mi kažete?
Naravno. Džo! Neki jadničak. Džo, odnesi ovo dole do inspektora.
Neki jadničak koji živi odmah preko puta nje.
Tvrdi da je bio pijan i da se ne seća detalja,
ali mi znamo sve detalje, tako da je u redu.
Svi žele da budu detektivi. Mislim da je to zbog onih serija na radiju.
Šta ste hteli da kažete?
Više nije ni važno. - Za onog vašeg glumca?
Da, da... - Momci, vi biste sve uradili samo da se pojavite u novinama.
Ne. Ne, stvarno, ja... - Proverili smo ga.
Stvarno? - Da. I nama se na trenutak učinio sumnjivim.
Ispostavilo se da je celu noć proveo napolju.
Da? - Sa svojom glavnom glumicom.
Sa svojom ženom. Bivšom ženom.
Znam. Sve smo proverili sa njenom sobaricom.
Pa, onda... to je to. Zašto ne gledam svoja posla?
Izvinite na smetnji. - Nema problema.
Šećer? Mleko? - Ništa.
Izgleda da je ništa ne može popraviti. - Hoćeš nešto drugo?
Ne, ne. U redu je, hvala. - Dobro. Kad se vraćaš?
Pa, ne znam. Jadni Maks je u jako nezgodnom položaju.
Toni traži od njega da me otpusti, ali...
Otići ću malo na odmor. Možda se tako malo situacija smiri.
Nedostajaćeš nam.
Govorite u svoje ime, gospođo.
Dobro. Meni ćeš nedostajati.
Hvala.
Bile... - Da?
Bile, neću ni pokušavati da ti objasnim kakav je Toni.
Bilo bi predugo, suviše komplikovano...
ali pokušaj da shvatiš.
Kao da ima neku mentalnu bolest koja ga obuzme u ovakvim vremenima.
Inače je dobar čovek.
Znam.
Kada duže vreme igra...
Znaš kako je, ta stalna iskušenja...
Kao da oslobodi sva svoja osećanja i želje, koje zapravo i nisu njegove,
kao ovu bolesn ljubomoru. To ne liči na njega.
Ne. - Ali, pobogu, zašto bi sumnjao na tebe?
Ima jedan razlog. A to je? - Zna šta osećam.
Bile... - Da?
Bile, jesi li ikad... - Nisam.
Nikad mu ništa nisam rekao... ali, on zna, Brita.
Istim onim instinktom koji ga čini sjajnim glumcem...
on, jednostavno zna, prosto...
nekako, u vazduhu moju... ljubav prema tebi.
Bilo je krajnje vreme da i ti saznaš.
Ne znam šta da kažem. - Pa...
Smisli nešto, vraćam se... za nekoliko nedelja.
Oprosti mi... ne znam šta radim.
Verovatno je od ovog čaja. Do viđenja, Brita.
Bile...
Da?
Bile... - Znam šta mogu da očekujem.
Znam kako vas dvoje funkcionišete. Ne, ne znaš. Ni sami ne znamo.
Kad god se nađemo, posvađamo se.
Recimo, sinoć sam pokušala da budemo prijatelji.
Završilo se tako što je zalupio vrata za sobom.
A opet, ujutru sam ga ovde našla, nekako se vratio.
I to nije 1. put. Stalno tako negde sam odskita.
Neko mu je potreban, a ja sam sigurna da to nisam ja.
Naravno. Naravno... Bile?
Hvala. Hvala ti štosi uz mene. Do viđenja, Brita. - Do viđenja.
UHAPŠEN UBICA U SLUČAJU "OTELO" Ubica konobarice priznao policiji
Sipaj 2, Džone.
Dobro.
Meni nešto kažete? - Ne, ali mnogo ti hvala.
Nije sav svoj, a? - Gledaj svoja posla.
Danas svako na svakoga laje. Kakav je ovo svet!
Nejte? Ovde Bil.
Vidi ovako, ovaj, treba mi devojka za jedan poslić.
Izuzetna.
Mora biti oko 165, plavuša, punačka...
plavooka. Imaš li takvu?
Odlično.
U redu, kod Oskara Bernarda... Da. Ima svoj frizerski salon.
Biće gotova do subote. - Dobro, šta radimo?
Želim da mi jedna od ovih devojaka ovako izgleda.
Izvinite...
U redu, devojke, sedite.
Ja mogu da se ofarbam kako god hoćete.
Pogledaj ove obrve, Oskare.
Da. Debele su i čine je grubom i čvrstom.
Sad, ne znam, možda je slika takva.
Pogledaj ovu...
Evo, ovde deluje nežno i prefinjeno, bezazlen tip.
Igrala sam i kao zamena u "Klaudiji".
Ne. Previše si se uhvatio za plavu kosu.
Bolje da se usredsrediš na usta, vidiš? Senzualna, seksi.
Možda ste me gledali u "Neravnom putu"? - Nisam.
A u "Snaji"? - Da, da.
Dođi sad ti, dušo. Ti, sedi malo tamo da probamo nešto drugo.
Ja sam Sandra Majkleson. - Lepo.
Ja... umem i da imitiram. - Ne sumnjam.
Dobro, ako ima obrve kao ona na slici...
Igrala sam i u "Klaudiji". - Odlično.
Daj da probam i da vidim šta mogu da učinim. - U redu.
Misliš da ćeš moći nešto da izvedeš? - Naravno. Nije to ništa.
Imaš li telefon pozadi? - Samo izvoli.
Zašto? - Zato što me nadima, eto zato.
Zato što je piješ sa šlagom, zato. - Sa mlekom.
Zato te nadima. Mleko?!
Halo, Toni. Bil.
Dobro. Ne. Ne, Toni. Zaboravi.
Ne, nije to, nego... sutra odlazim iz grada,
pa sam hteo da završimo neraščišćene račune.
Pa, recimo kao emitovanje drame koja zahteva... postprodukciju.
Da.
Šta kažeš oko 5:00?
U Frenkovom baru?
U redu. Važi. Onda se vidimo.
Bez ičega mi je previše gorka, kao lek.
Na najekskluzivnijim mestima, ljudi je piju bez ičega. Crnu.
A otkud znaš da i njih posle ne nadima? - Nisam to ni rekao.
Sve je to stvar navike. - Kapetana Bonera, molim.
To su te minđuše. - U redu.
Dušo, možeš li da odneseš onoj novoj da ih stavi?
Naravno, ali sledeći put nemoj da me zaboraviš.
Ne svraćam često u ovaj deo grada. Prilično je živahno.
Moglo bi da bude još živahnije za nekoliko minuta.
Šta imate protiv tog tipa? - Ništa. Verujte, ama baš ništa.
Samo mislim da je opasan. - Gledao sam ga jednom.
Predstava je bila o rudarima uglja. Jel 'glumio tako nešto?
"Ispod zemlje". Da. - Da. To je to. Bio je dobar.
Počinjemo.
Zdravo, Toni.
Šta ćeš? - Ništa, hvala.
Kafu? - Da, može.
Jeste li već naručili? - Ne, gđice.
Dve kafe.
Sa šećerom. Bez mleka.
Od kad si ti postala žongler? - Dobro. Dobro.
Ovde je baš bučno. Slušaj, Bile.
Pričaćemo kasnije u pozorištu.
Pa? - Naišli ste na nešto, ali nek' sam proklet ako znam šta.
Nije dovoljno? - Ne možemo nikako da ih povežemo.
Dug je put odavde od ulice Marberi. - Karta za metro je džabe.
Umoran?
Šta misliš, bi li se publika razišla ako bih je lepo zamolio? - Ne.
Tražili bi da im vratiš pare. - Sa zadovoljstvom.
Ne mogu večeras pred njih. Nemam šta da im dam.
Toni...
Toni.
Ti...
Toni?
Hajde.
Tako...
Udahni duboko.
Tako je.
U redu.
Došao sam dotle da imam pozorišne košmare.
Pre neku noć sam imao jedan.
Baš u vezi ove scene.
Toni! Bilo je grozno!
Dobro. - Zauzmite svoja mesta, molim.
Sredi se. To je to.
Nemoj da se iznenadiš ako se ne pojavim. - Pojavićeš se, ne sumnjam.
Idemo!
Bu!
Diži zavesu!
Hajde.
To je to, spremi se...
na pozor,
sad!
Interesuje me kako njeni prijatelji izgledaju,
ako shvatate šta hoću da kažem.
Pa, ovaj, ja sam video samo dvojicu. Jedan je bio mali i zdepast.
Rekla je da odlično pleše, ali...
Koliko je bio visok? - 160, ne više.
A drugi?
Pa, stariji momak sa bradicom o kom sam vam pričao.
Pretpostavljam da joj je neki rođak.
Ne, ni to nije on. - Čekajte malo. Šminka.
Možda se sredio. - Da.
A kako je izgledao taj sa bradicom?
Mršav,
velike oči, nosi naočare, neuredna frizura. - Starost?
66...7...70.
Ovako... Ovako... nešto slično? - Ne, ni slično. - Šta je bilo?
Ne poznajem ovog tipa, ali imam osećaj da sam ga negde već video.
Poznate su mi njegove oči. - Pogledajte ovde.
Ne znam. - Razmislite.
Samo malo. - Da, da, da. Video sam ga.
Jednom je došao. Samo jednom, kasno, i otišao sa Pat.
To sam saznao sutradan. Sećam se, jer sam bio ljut.
Da. Siguran sam da je to on.
Sve smo mu bliže, momče. - Bojim se da je tako.
Idemo. - U redu, samo da uzmem šešir i kaput.
Ne zahtevaj mi ništa. Što znaš, znaš.
Od trenutka ovog moje usne neme biće.
Tako bezbožnički i žustro tako!
Podlac, da bi li podlac grozni!
Kako ste do one maramice došli, Kasio, koja mojoj ženi pripada?
U svojoj sobi našao sam je, a on je sad baš priznao i sam...
da ju je tamo lično spustio sa posebnom svrhom,
pa se dogodilo kako je baš i hteo.
Vaj, budale! Budale! O, budale!
Napustićete ovu odaju i poći s nama, lišeni ste vlasti i upravljanja,
a zapovedništvo nad Kiprom preuzeće Kasio.
A što se tiče ovoga podlaca, što god se bude svireposti našlo visprenih...
tako da se njima on bezdušno muči, muči natenane, u deo njemu sve će one pasti.
Vi zatvoreni kao zarobljenik...
da ostanete imate.
Vi zatvoreni kao zarobljenik da ostanete imate,
Dok...
dok senat u Mlecima ne sazna prirodu prestupa vašeg.
Hajde, vodite ga.
Polako. Pre no što odete, reč-dve.
Državi ja sam, senat ovo zna, učinio po koju uslugu.
Tol'ko o tome.
Kada budete...
pismima svojim...
obavestili o kobnim ovim događajima,
molim vas da o meni govorite onako kakav jesam,
niti što uznosite,
nit' bilo što iz mržnje omalovaž'te.
Već govorite o biću koje razumno da voli umelo nije,
već govorite o biću koje razumno da voli umelo nije,
al' je volelo i odveć istinski.
O biću kojim ljubomora bi samo s mukom teškom ovladala,
al' kada je nad njim uzela vlast, smutila mu je duh.
O biću čija ruka... - K'o Indijanac priprost,
bacila je biser daleko dragoceniji no celo pleme njegovo.
O biću...
čije su oči pripitomljene... oči pripitomljene...
mada na suzno nesvikle mekuštvo,
Melem-smola... To napišite.
Kad sam jednom nekog opakog Turčina u turbanu video...
gde batina...
za gušu tog obrezanog psa ščepao sam,
pa ga upokojio evo... ovako!
Da krvava li konca!
Ja te poljubih pre no što te ubih, drugoga puta osim ovog nema...
Ovoga sam se bojao... ovoga sam se bojao, mišljah da nema mač.
Taj prizor truje vid. Zaklonite ga.
Toni. - Preuzmite dom ovaj, Gracijano.
Toni.
Šta je sad? Toni.
Toni... - Brita. Brita, mi smo na redu. Idemo, Brita.
Ne. Toni.
Šta je bilo? - Mala nezgoda, Stive. Ništa strašno.
Ne nosite ga na sprat. Stavite ga ovde.
Rekse, molim te, pozovi doktora Mervina. Brzo.
Samo polako. - Toni, šta je bilo? Daj da vidim.
Toni, Toni, jesi li... - Sve je u redu, Makse, pozvali smo doktora.
Pobogu, čoveče... Zašto? Zašto?
Makse, ovo je kapetan Boner. On će ti sve ispričati.
Aplauz... Kasnim na bis. - Samo polako, momče.
Toni...
Ja sam...
...dobro. Nikad bolje.
I ti si...
sad...
I Bil.
Svi smo...
dobro.
Vaš bis, gđo Korin. - Ne.
Idi, Brita. Biću ja ovde, samo idi.
Čudne stvari padaju čoveku na pamet... znaš?
Bile...
Znaš, jako davno...
Da...
Onda, ovaj... to je bio jedan stari glumac po imenu Kirbi.
Jako, jako davno...
Bio je poznat po scenama umiranja. - Ne govori ništa, Toni.
Stani. I taj Kirbi...
on umre, a sa galerije publika viče,
"Umri opet, Kirbi! Umri opet!"
I on... ustane, pokloni se i... umre opet.
Jesi li čuo nekad za njega? Za Kirbija?
Nisam.
Elem... večeras...
Svašta čoveku prođe kroz glavu.
Iznenada sam pomislio,
nadam se da niko neće povikati, "Umri opet!"...
jer... ne bih mogao.
Odmaraj se, Toni. Odmaraj se.
Svašta čoveku prođe kroz glavu.
Dolazi... doktor Mervin.
Ne, ne...
Uopšte se ne osećam loše.
U stvari, miran sam.
Jedino me grize savest.
Pat.
Ta nesrećna Pat!
Izvinjavam joj se tamo gore.
Ili tamo dole.
Da, dole. Pre će biti dole.
Bile... - Da, Toni?
Pazi na novine...
Ne dozvoli im da pišu da sam bio loš glumac, važi?
Brita... - Da, Toni.
Da.
Brita...
Brita... ti...
prevod i obrada Gaca62 zgaca62@yahoo.com
Obrada: suadnovic